ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/26894/20                                                          Суддя (судді) першої інстанції: Катющенко В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                  Оксененка О.М.,
суддів:                                                        Лічевецького І.О.,
                                                             Мельничука В.П.,

При секретарі:                                Лащевської Д.О.,

За участю позивача:                             ОСОБА_1 , 

представників відповідача:                Діманової Т.А., Волкотруб О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Голови Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом Голови Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправним та скасування припису, -

В С Т А Н О В И В :

Голова Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому просив: визнати протиправним та скасувати припис Національного агентства з питань запобігання корупції від 25.09.2020 № 23-07/45/20 про усунення порушень вимог частини третьої статті 53-4 Закону України «Про запобігання корупції».
Разом з позовною заявою, позивачем подано заяву про  забезпечення позову, в якій позивач просить: зупинити дію припису Національного агентства з питань запобігання корупції від 25.09.2020 № 23-07/45/20 про усунення порушень вимог частини третьої статті 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» до набрання законної сили рішенням у цій справі.
Вказана заява обґрунтована тим, що оскаржуваний припис є протиправним, а виконання вимог останнього суперечить рішенню Харківського окружного адміністративного суду від 15.09.2020 у справі № 520/1285/2020.    
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року у задоволенні заяви голови Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено. 
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення, яким заяву про забезпечення позову - задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що безумовне виконня припису всупереч закону призведе до порушення Головою Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури ОСОБА_1 та іншими членами Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
На думку апелянта, невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного припису може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи порушення порушених або оспорюваних прав та інтересів позивача.
Також апелянт звертає увагу, що зазначене у приписі рішення КДКА Харківської області від 19.05.2020 було предметом судового розгляду у справі №520/1285/20, за результатами розгляду якого було відмовлено у задоволенні позову.
З огляду на вказане, забезпечення позову у такий спосіб жодним чином не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено, що заява про забезпечення позову фактично дублює обґрунтування позовної заяви, та запропоновані позивачем заходи забезпечення позову фактично збігаються з предметом позову, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.
Крім того, відповідач вказує, що заява про забезпечення позову не містить жодних обґрунтувань стосовно того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, заслухавши пояснення позивача, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких фактичних даних, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову в даному випадку може ускладнити виконання рішення суду чи призвести до необхідності докладати значні зусилля для відновлення прав позивача - суду не надано, відтак підстави для задоволення заяви про забезпечення позову - відсутні.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статями 150, 151 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі.
Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.
У відповідності до вимог частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи може вжити визначені цією статтею заходи забезпечення адміністративного позову.
Підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини:
- невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачем за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
- очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно частини другої статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб.
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.
У той же час, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу, дотримання дозволеного законодавством способу забезпечення позову.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 07 квітня 2020 року у справі № 826/13413/18.
Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.
Подаючи заяву про забезпечення позову позивач посилається на наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного припису.
При цьому, доводи заяви про забезпечення позову фактично зводяться до незгоди з приписом як таким, що є протиправним та прийнятим не у відповідності до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Як свідчать матеріали справи, що 25.09.2020 Національним агентством з питань запобігання корупції внесено голові Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури ОСОБА_1. припис № 23-07/45/20, яким зобов`язано останнього усунути порушення частини третьої статті 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» шляхом скасування рішення КДКА від 19.05.2020 про притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності в порядку статті 52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Так, частиною восьмою статті 52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що голова Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури представляє Вищу кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях, перед громадянами.
Голова Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури забезпечує скликання та проведення засідань Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, розподіляє обов`язки між своїми заступниками, організовує і забезпечує ведення діловодства у Вищій кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури, розпоряджається коштами і майном Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури відповідно до затвердженого кошторису, вчиняє інші дії, передбачені цим Законом, положенням про Вищу кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури, рішеннями Ради адвокатів України і з`їзду адвокатів України.
За змістом частин шостої та сьомої вказаної статті Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» засідання Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури вважається правомочним, якщо на ньому присутні більше половини від загальної кількості членів комісії. Рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури приймаються шляхом голосування більшістю голосів від загальної кількості членів комісії.
Рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури може бути оскаржено до суду протягом тридцяти днів з дня його прийняття.
Таким чином, з огляду на вказані норми, на думку апелянта, Голова Вищої кваліфікаціно-дисциплінарної комісії адвокатури не наділений повноваженнями приймати в одноособовому порядку жоден з видів рішень, передбачених частиною п`ятою статті 52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», так як такими повноваженнями наділене лише Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури як колегіальний орган та лише за результатом розгляду відповідної скарги на рішення, дію чи бездіяльність КДКА регіону з дотриманням спеціальної встановленої процедури.
Не зважаючи на викладене, позивачем не доведено обставини, які б вказували, що невжиття заходів забезпечння позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду, шляхом подання позовної заяви.
Окрім того, матеріалів, будь-яких фактичних даних, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову в даному випадку може призвести до необхідності докладати значні зусилля для відновлення прав позивача суду надано не було.
При цьому, зазначені позивачем у заяві про забезпечення позову доводи не свідчать про наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення відповідача, оскільки єдиною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є незгода позивача з оскаржуваним приписом. 
У той же час, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення.
Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед, тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.
Так, у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №826/16509/18 та від 07 квітня 2020 року у справі № 826/13413/18 щодо «очевидності» ознак протиправності дій та порушення прав позивача зазначено, що попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх «якість»: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваних рішень (дій) поза обґрунтованим сумнівом.
Сама ж лише незгода позивача із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.
Відтак, перевірка протиправності припису Національного агентства з питань запобігання корупції від 25.09.2020 № 23-07/45/20 про усунення порушень вимог частини третьої статті 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» можлива лише на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку доказів у їх сукупності під час судового розгляду справи на підставі позову, про забезпечення якого просить позивач.
У разі вжиття заходів забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб шляхом зупинення дії оскаржуваного припису, судом буде фактично ухвалене рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.
Таким чином, дослідивши встановлені обставини, проаналізувавши вищенаведені правові норми та всі доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття адміністративним судом заходів забезпечення позову відповідно до положень ст. 150 КАС України.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
У силу вимог пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Голови Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук