П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_____________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 березня 2021 р. Категорія: 113030000	м.Одеса	Справа № 420/2312/20	
Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.
час і місце ухвалення: письмове провадження, 
м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби    України в Одеській області про    визнання протиправним та скасування наказу № 47 від 10.03.2020 р. та зобов`язання    прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби    України в Одеській області, в якому просив:  визнати неправомірним та скасувати    наказ Головного управління Державної    міграційної    служби України    в Одеській області № 47 від 10.03.2020 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання    щодо    визнання біженцем або особою, яка потребує    додаткового захисту та зобов`язати Головне управління Державної    міграційної    служби України    в Одеській області Одеській області прийняти рішення    про оформлення    документів для    вирішення    питання відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про    визнання біженцем або особою, яка    потребує додаткового    захисту, мотивуючи його тим, що на даний час не може повернутися до країни громадської належності, через реальні побоювання стати    жертвою переслідувань, зазнати    в країні    громадської належності смертної кари, насильства, тортур, нелюдського поводження, порушення його прав.
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у позові відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити вимоги позивача у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи у позові, суд першої інстанції не прийняв до уваги реальні побоювання за власне життя позивача у разі повернення до країни громадської належності - до Камеруну.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянином Камеруну, за етнічною належністю прибережний банту (дуала), за віросповіданням християнин-протестант. Рідна    мова французька, діалект - дуала, також читає та перекладає    з англійської    та російської мов. За сімейним    станом неодружений. На території Ук5раїни в цивільному    шлюбі не проживає.
Позивач виїхав з    Республіки Камерун приблизно 10.01.2014 р. В Україну авіарейсом прибув легально на підставі    паспортного документу гр. Камеруну та оформленої візи типу «Д» на навчання.
На території м. Кривий Ріг позивач проживав протягом 01-08 місяць 2014 р. та там навчався, за захистом    на території м. Кривий Ріг не звертався, так як у нього    не було необхідності в захисті.
На території    м. Дніпропетровськ позивач проживав та навчався протягом 08.2014-12.2019 року, там навчався та працював, на території м. Дніпропетровськ за захистом не звертався, так як не знав  про можливість звернення.
Позивач зазначив, що переїзд    до м. Одеса пов`язаний із роботою, це місто йому порадили друзі із м. Одеса, 12.2019 р. до моменту звернення.
Після приїзду позивача на територію України, починаючи    з 01.2014 року він не здійснював    виїзди за межі України.
Позивач має    базову вищу освіту, яку він    здобув    на території Батьківщини. На території України    навчання не закінчив, у зв`язку    з    фінансовими    труднощами.
Щодо трудової діяльності на території України    позивач офіційно    не працює. З його слів протягом 05.2018 - 10.2019 років неофіційно працював на будівництві у м. Дніпропетровськ. Починаючи з 12.2019 р. до моменту звернення, позивач неофіційно працює вантажником на    промиринку « 7 км».
Щодо    причини    виїзду за межі Батьківщини, в ході    процедури    розгляду заяви про визнання біженцем    або особою, яка потребує    додаткового захисту, позивач повідомив, що підставою    для виїзду слугувало    бажання здобути освіту на території України.
Щодо проблематики переслідування в країні громадської    належності    позивач зазначив, що    не може повернутися до країни громадської    належності у зв`язку з побоюванням за власне життя та безпідставного переслідування владою Камеруну через минулу підтримку руху сепаратистів    братом    позивача.
18.02.2020 р.    позивач громадянин Камеруну звернувся до відповідача    за оформленням документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
10.03.2020 р. відповідач прийняв наказ №47 «Про    відмову в оформленні    документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує    додаткового захисту» (а.с.163).
Не погоджуючись із вищевказаним наказом, позивач звернувся до суду.
          Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачем факти вказують на відсутність будь-яких побоювань    позивача зазнати переслідувань в країні його громадської належності у разі повернення.
П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає  Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
За змістом частини 6  статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
На підставі пункту 1 та пункту 13 частини 1  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року та  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
За правилами статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до абзацу 5  статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, відсутні.
За правилами пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Також, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Колегія суддів вважає, що позивач не відповідав    наведеним вище стандартам для кваліфікації його статусу як біженця або як особи, що потребує міжнародного захисту.
Так, жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю позивача, ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, позивач не надав.
З огляду на вищезазначене встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує    додаткового захисту до відповідача    не обумовлено    потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в нашій країні    та подальшого    документування.
Стосовно надання усіх важливих фактів, що були    в розпорядженні    позивача та обґрунтування неможливості надання інших доказів, з матеріалів    особової    справи спостерігається, що позивач    не надав жодних документальних доказів власного ймовірного    переслідування у випадку    повернення на Батьківщину. Також під час проведення    співбесід , позивач не надав жодних    конкретних    фактів (усних тверджень) або    документальних доказів, які б підтверджували пряму    загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.
У якості обставин, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього ймовірного фізичного насилля, позивач    зазначив, про смерть    брата. Позивач має особисті суб`єктивні переконання, що вбивство брата було здійснено військовим Камеруну в 2018 р.
Крім того, за    матеріалами особової    справи    позивача    спостерігаються розбіжності у твердженнях, які позивач використовував задля посилення власної    історії для набуття міжнародного захисту, проте    в свою    чергу, це    посилання    спотворює його    історію та вказує на зловживання процедурою набуття    міжнародного захисту. Надана    позивачем інформація    містить    об`єктивні протиріччя та суперечливі моменти. Так, наприклад:
- першочергово слід розглянути обставини, через яку позивач не бажає повертатись на територію Батьківщини, а саме побоювання за власне життя через підтримку його    братом    сепаратистів Камеруну . Позивач вважає, що у    випадку його повернення на Батьківщину він піддасться арешту або смертній карі та запевняє, що всіх родичів сепаратистів держава вважає    спонсорами зброї та грошей у підтримці в існуючому конфлікті. Аргументуючи власне побоювання позивач посилався лише на    інформацію, яка    йому була відома щ мережі Internet.
Отже, за результатами розгляду    матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що    він не міг належним чином    обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті наявності в нього    ознак, передбачених пунктами 1,13  ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового    захисту» від 2011 року. Так, твердження позивача носять загальний    характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.
Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадської належності пов`язані з ймовірним переслідуванням за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково позивач    не надав належного обґрунтування ймовірним     побоюванням стосовно існування    загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину, враховуючи додатково відсутність    жодного підтвердження утисків з боку органів    державної влади    країни громадської належності.
Зокрема, позивач не надав    жодних документальних    підтверджень або доказів висловленим побоюванням.
Під час проведення відповідних процедурних заходів позивач не    навів жодних прикладів особистого переслідування або елементів переслідування близьких родичів, які залишилися    проживати на території країни громадської належності з    боку будь-яких агентів переслідування.    
Крім того, під    час    звернення до відповідача, позивач зазначив, що    починаючи з    січня 2014,    позивач    зазначив, що    починаючи з січня 2014 р., позивач    жодних    виїздів за межі    України не здійснював. Але відповідач встановив, що    серед наданих    позивачем документів, є паспорт    позивача від 06.07.2018 р. виданий в Російській Федерації. З цього    випливає, що позивач    надав недостовірні факти до ГУ ДМС в Одеській області. З його слів    він самостійно займався оформленням нового паспортного    документу та жодних проблем із його    оформленням у позивача не виникало. Вищезазначене    свідчить про можливість безперешкодного звернення позивача до дипломатичних установ країни громадської належності, бажання позивача користуватися захистом даної країни, що в свою чергу    підтверджує те, що позивач    не потребує міжнародного захисту так як    він продовжує користуватись    захистом країни походження і не має    обґрунтованих побоювань для відмови    у її    захисті, що водночас, вказує на відсутність у зверненні    позивача    конвенційних ознак ймовірного переслідування.
Щодо вбивства брата    військовими Камеруну в січні 2018 р.    Зі    слів позивача, про вказаний    випадок він дізнався    через соціальну мережу Viber від друга брата. Жодного підтвердження власним словам або копії    отриманого    повідомлення, позивач не надав. З його слів, зазначене    повідомлення    не було збережено.
Також, колегія суддів вказує, що факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що мета звернення обумовлена лише потребою у легалізації на території України.
Правова позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.
Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Колегія суддів вважає, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення особи до країни громадянської належності їй буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо законності та обґрунтованості спірного рішення.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року по справі № 420/2312/20, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

суддя-доповідач 	 	Семенюк Г.В.	
судді	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.