ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року	Львів	Справа № 260/2321/20 пров. № А/857/15113/20	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                           Шевчук С.М.,  
суддів                                                                         Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,
за участі секретаря судового засідання                    Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року (ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, судом під головуванням судді Дору Ю.Ю., повний текст рішення складено - 23.10.2020 року)  у справі № 260/2321/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області  про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, суд-
                                                           ВСТАНОВИВ:
І.ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної судової адміністрації України та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області (далі – відповідач, ТУ ДСА України в Закарпатській області ) в якій просить: визнати протиправною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області у листі від 04.06.2020 року за №1548 про проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку; зобов`язати Державну судову адміністрацію України та Територіального управління Державної судової адміністрації України у Закарпатській області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні у відставку ОСОБА_1 у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
Визнано протиправною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області викладену у листі від 04.06.2020 року за №1548 щодо проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку.
Зобов`язано Державну судову адміністрацію України та Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні у відставку ОСОБА_1 у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На обґрунтування апеляційних вимог відповідач посилається на те, що у відповідачів відсутні правові підстави для виплати такої вихідної допомоги, позаяк підпункт 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року № 1166-VII, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення від 15.04.2020 року про  неконституційність вказаних положень Закону. При цьому, змість вказаного рішення  не містить положень про   його ретроспективну дію. Відтак, відповідач вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.  
Позивач  відзиву на апеляційну скаргу не подав.
У зв`язку з критичною ситуацією, що склалася із фінансовим забезпеченням діяльності судів, зокрема, відсутністю асигнувань на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції, повістки-повідомлення скеровано за допомогою електронних засобів зв`язку на електронну адресу учасників справи. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 127 КАС України часом вручення повістки вважається день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.
Учасники  справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст.124 КАС України, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. Позивач повістку-повідомлення про виклик в судове засідання на 18.02.2021 року отримав 04.02.2021, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідачі повістки повідомлення про виклик в судове засідання отримали електронною поштою 28.01.2021 року, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення  слухання справи не направляли.
В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 15 квітня 2020 року Конституційним Судом України відновлено дію ст. 136 Закону № 2453, що передбачала право судді при виході у відставку на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

ІІІ.ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач 29.10.1996 року був вперше обраний суддею Ужгородського міського суду Закарпатської області та згідно Постанови Верховної Ради України № 2738-ІІІ від 20.09.2001 року обраний суддею Ужгородського міського суду Закарпатської області безстроково.
Постановою Верховної Ради України № 1600-VІІІ від 22.09.2016 року “Про звільнення суддів” позивача звільнено з посади судді Ужгородського міськрайонного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до п. 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України.
Наказом голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.09.2016 року №163/02-06,  був виведений зі штату Ужгородського міськрайонного суду.
Загальний стаж позивача, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 30.09.2016 року становив 37 років 1 місяць 2 дні.
При звільненні позивачеві нараховано та виплачено кошти, які складали заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку. Однак, сума вихідної допомоги позивачеві не була нарахована та відповідно не виплачена.
09.02.2017 року позивач подав заяву на ім`я начальника ТУ ДСА України в Закарпатській області Кошинського О.О. про виплату вихідної допомоги у розмірі, визначеному ч.1 ст.136 Закону України № 2453-УІ від 07.07.2010 року  “Про судоустрій і статус суддів”  (далі - Закон №2453) (в редакції, яка діяла до 27.03.2014 року), а саме в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою із наведенням відповідних мотивів такого звернення.
Однак, 14.02.2017 року листом № 196 ТУ ДСА України в Закарпатській області      відмовила позивачеві у виплаті вихідної допомоги, з огляду на те, що у Закон №2453, який передбачав виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою втратив чинність, а тому немає правових підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги суддям у зв`язку з відставкою (а.с. 12-13).
15.05.2020 року позивач повторно звернувся до ТУ ДСА України в Закарпатській області із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат, передбачену ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453 від 07 липня 2010 року (а.с. 8).
          Листом ТУ ДСА України в Закарпатській області №1548 від 04.06.2020 р. позивача було повідомлено про відсутність підстав для задоволення поданої заяви у зв`язку з тим, що виплата такої вихідної допомоги як на момент звільнення позивача з посади, так і на час розгляду поданого клопотання не була передбачена (а.с. 09-11).
Не погодившись з такими діями відповідачів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Частиною другою  статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Положеннями  ст.130 Конституції України  визначено, що  держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Суд зазначає, що згідно із ч.3  ст.43 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ  зі змінами (далі - Закон України №2862-ХІІ) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.
Закон України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ  втратив чинність на підставі  Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VІ  (далі - Закон України №2453-VI).
Законом України №2453-VІ  змінено розмір суддівської винагороди, а саме встановлено поетапне збільшення посадового окладу судді і відповідно зменшено розмір вихідної допомоги судді у зв`язку з виходом у відставку.
Відповідно до положень  ст.136 Закону України №2453-VI  судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. У разі якщо суддя, відставка якого була припинена у зв`язку з повторним обранням на посаду, знову подасть заяву про відставку, виплата вихідної допомоги не здійснюється.
В подальшому, відповідно до  Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» №1166-VII, який набрав чинності 01.04.2014 року, із  Закону України №2453-VІ, зокрема, виключено статтю 136, яка передбачала право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Законом України "Про судоустрій і статус суддів" №1402- VII від 02 червня 2016 року  виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою відновлено, а її розмір відповідно до  статті 143 вказаного закону  становить 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.
Відповідно до ч.1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» названого Закону №1402- VII цей Закон набирає чинності з дня набрання чинності  Законом України  "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", крім  пунктів 39  та  48  цього розділу, які набирають чинності з дня, наступного за днем опублікування цього Закону.
Частиною 1 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» № 1401-VIII від 2 червня 2016 року встановлено, що цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім частини шостої статті 124 Конституції України в редакції цього Закону, яка набирає чинності через три роки з дня, наступного за днем опублікування цього Закону.
Обумовлений Закон   № 1401-VIII опубліковано 29.06.2016 в офіційному виданні Голос України —  № 118, а відповідно  датою набрання чинності вказаного Закону є 30.09.2016.
Як наслідок, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" №1402- VII від 02 червня 2016 року та зокрема його стаття 143 вказаного закону, яка передбачає виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, набрав чинності 30.09.2016 року.
Відповідно до постанови Верховної Ради України №1600-УІІ «Про звільнення суддів у відставку» позивача звільнено з посади судді у відставку  22.09.2016 року.
Отже, судді, щодо яких в період з 01 квітня 2014 року по 29 вересня 2016 року (включно) прийнято рішення Верховною Радою України про звільнення з посади у відставку, до переліку яких входить і позивач, були позбавленні права на отримання вихідної допомоги.
Право на отримання вихідної допомоги у розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою,  виникло у суддів які вийшли у відставку  з дня набрання чинності (30.09.2016 року) Законом України "Про судоустрій і статус суддів" №1402- VII від 02 червня 2016 року. 
Водночас, суд зазначає, що рішення стосовно неконституційності  Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» №1166-VII  в частині, яка стосується виключення статті 136 із  Закону України «Про судоустрій та статус суддів», станом на час відрахування позивача зі штату суду на зазначену дату, Конституційним Судом України не приймалося, а отже з 01 квітня 2014 року судді, які виходять у відставку, не мали права на отримання вихідної допомоги, а з 30 вересня 2016 року - мають право на отримання вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.
Відповідно до висновків Конституційного Суду України, викладених в рішенні від 09.02.1999 року №1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій  статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той  закон  або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
15.04.2020 року Конституційний Суд України прийняв рішення № 2-р (ІІ)/2020 у справі № 3-311/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України(є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року № 1166-VII, яким із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в  редакції до внесення змін Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII виключено  статтю 136, частиною першою якої передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
При цьому, суд враховує, що  в  п.3.2 рішення від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 зазначено, що за своєю юридичною природою така допомога є додатковою гарантією матеріального забезпечення судді у разі його виходу у відставку, а її розмір та порядок виплати підлягають регулюванню на законодавчому рівні та вказано на юридичній позиції, викладеній в його Рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013, відповідно до якої за своєю юридичною природою "вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір" (абзац шостий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).
Відповідно до п.2 резолютивної частини  рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 року №2-р(ІІ)/2020 положення підпункту 1 пункту 28 розділу II  Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року № 1166-VII, яким із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VIв  редакції до внесення змін Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII виключено  статтю 136, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 15.04.2020 року.
Відтак, суд зазначає, що вказані положення застосовуються з 15.04.2020 року, та не поширюють свою дію на правовідносини, які виникли до 15.04.2020 року включно.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач є суб`єктом владних повноважень, який в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, а тому не наділений повноваженнями не враховувати чинні на час прийняття відповідного рішення норми законодавства.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, яка входить до складу палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав, в постанові від 17.12.2019 року у справі № 808/2492/18, відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, зазначив, що наявність рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки під час розв`язання спору. На час виникнення спірних правовідносин та на час ухвалення рішення судом закон був чинним та підлягав застосуванню.
В постанові від 25.07.2019 року у справі № 804/3790/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, що належить до палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян, відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, висловив правову позицію про те, що рішення Конституційного Суду України на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття зазначеного  рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Відтак, враховуючи обставини того, що позивача звільнено з посади судді постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 року №1600-VIII, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли саме на час прийняття такого рішення стосовно позивача, що вказує на необґрунтованість доводів позивача стосовно необхідності застосування у даному випадку нормативно-правових актів, чинних на даний  час стосовно нарахування і виплати вихідної допомоги, згідно з вимогами ч.1  ст.136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 року.
Водночас, суд зазначає, що право на виплату вихідної допомоги суддя набув не у зв`язку із перебуванням на посаді судді понад 20 років, а у зв`язку із його відставкою, яка є особливою формою звільнення судді з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді, тобто, саме із прийняттям відповідного нормативного акту про звільнення судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, законодавець пов`язував виплату цієї допомоги, а не набуття права на неї.
Згідно  ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. З цього приводу Європейський суд з прав людини у рішеннях від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 року у справі «Кйяртан Асмундсон проти Ісландії» висловив позицію, яка зводиться до того, що реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася в державі.
Окрім того, у п.23 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зазначено, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
Позаяк Конституційний Суд України визначив, що підпункт 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року № 1166-VII, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність та не встановив ретроспективну дію рішення від 15.04.2020 року, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.  
Відповідно до  статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини 1, 2  статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а відтак  апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду  скасувати з прийняттям нового про відмову у задоволенні позову.
Вказана справа віднесене судом до справ незначної складності.
Керуючись статями 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в Закарпатській області задовольнити.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду  від 20 жовтня 2020 року  у справі №260/2321/20 скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Закарпатській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії - відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 18 лютого 2021 року.