ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/951/21 Справа № 173/3057/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року                
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю. 
при секретарі         -        Кравченко Р.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_3 , державний нотаріус Другої кам`янської державної нотаріальної контори Астахова Ольга Сергіївна про розірвання спадкового договору,-

ВСТАНОВИЛА:
У грудні 2019 року до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору- ОСОБА_3 , державний нотаріу Другої кам`янської державної нотаріальної контори Астахова Ольга Сергіївна про розірвання спадкового договору.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору- ОСОБА_3 , державний нотаріу Другої кам`янської державної нотаріальної контори Астахова ольга Сергіївна про розірвання спадкового договору відмовлено повністю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року у справі №173/3057/19 скасувати повністю та позовну заяву ОСОБА_1 про розірвання спадкового договору від 08.09.2018 року, укладеного між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстр №2-444, посвідчений державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Астаховою О.С задовольнити в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить залишити рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року в законній силі, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13).
Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 14). 
21 травня 2019 року останній був похований дочкою, що підтверджується копією свідоцтва про поховання (а.с. 15). 
06 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася у встановлений законом строк до державного нотаріуса Астахової О.С. із заявою про прийняття спадщини після померлого батька. 
30 листопада 2019 року позивач отримала постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дій – видачі свідоцтва про право на спадщину оскільки ОСОБА_5 залишив після себе заповіт на все своє майно на користь іншого спадкоємця та уклав спадковий договір на спадкову квартиру розташовану в АДРЕСА_1 на ім`я відповідача по справі ОСОБА_4 (а.с. 24, 33, 35). 
Також, в квартирі батька позивачем було виявлено вищезазначений спадковий договір та копію заповіту.
Згідно ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.
Згідно ст. 1303 ЦК України відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа. Набувачем у спадковому договорі може бути фізична або юридична особа.
Згідно ст. 1304 ЦК України спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Згідно ст. 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача.
Згідно п. 28 Постанови Пленуму Верховного суду України «про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 Спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК України (435-15).
Вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так і іншою заінтересованою особою. У разі пред`явлення позову особою, яка не є стороною спадкового договору, необхідно перевіряти, які права та охоронювані законом інтереси цієї особи порушено (стаття 3 ЦПК).
Згідно зі статтею 1308 ЦК (435-15) спадковий договір може бути розірвано на вимогу відчужувача або набувача. За змістом цього правила інші особи, у тому числі спадкоємці відчужувача, не можуть пред`являти вимоги про розірвання спадкового договору.
Виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 5 ЦПК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України, до яких, зокрема, відносяться: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.
Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Відмовляючи у позовних вимогах ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що розірвання спадкового договору є неналежним та ефективним способом захисту цивільних прав, оскільки в даному випадку, позивач не є стороною спадкового договору та не може обирати такий спосіб захисту як розірвання спадкового договору. 
Колегія судів погоджується з вищезазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки відповідно до ч.1. ст.. 1308 ЦК України (435-15) спадковий договір може бути розірвано на вимогу відчужувача або набувача, так як апелянт не входить до кола цих осіб.
Отже, у даній справі позивач пред`явивши позовну вимогу про розірвання спадкового договору, обрала неналежний спосіб захисту її права.
Посилання апелянта, що державний нотаріус Астахова О.С., яка посвідчувала спадковий договір, ухиляється від взятих на себе обов`язків щодо контролю за виконанням відповідачем спадкового договору, про що свідчить наявна в матеріалах справи її особиста заява про розгляд справи без її участі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, остання прибула у судове засідання, яке відбулося 27.01.2021 року та зазначила, що ОСОБА_5 особисто звернувся до неї з проханням щодо укладання спадкового договору, а вона як нотаріус підтвердила вільне волевиявлення останнього. 
А тому, наявність в матеріалах справи заяви про розгляд справи без участі нотаріуса Астахової О.С. не свідчить про ухилення від обов`язку щодо контролю за виконанням спадкового договору.
Крім того, діючим законодавством України не передбачено механізму виконання контролю з боку нотаріуса за виконанням спадкового договору, а також можливості звернення до суду з вимогою про розірвання такого договору.
Колегія судів критично ставиться до доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано покази свідка ОСОБА_6 , оскільки ч.1. ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1. ст. 90 ЦКП України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.
З огляду на те, що вільне волевиявлення учасника правочину і відповідності його внутрішній волі підтверджується особистим підписом  ОСОБА_5 та засвідчено державним нотаріусом Астаховою О.С., тому обставини на які посилається свідок ОСОБА_6 є її особистим припущенням та в розумінні ч.1. ст. 77 ЦПК України не можна віднести до належних доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Враховуючи наведені обставини справи, колегія судів приходить до висновку, що позивачем не доведено невиконання набувачем договірних зобов`язань та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності істотних порушень договору другою стороною, а також обґрунтування належності обраного способу захисту цивільних прав.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-
       
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова