ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 березня 2021 року
м. Харків
справа №613/1446/19
провадження №22-ц/818/834/21
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Служба у справах дітей Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справуза позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області про виселення 
за апеляційною скаргою   ОСОБА_2 
на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 17 вересня 2020 року у складі судді Уварової Ю.В.,-
в с т а н о в и в :
06 листопада 2019 року ОСОБА_1 , в особі представника – ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 17 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_2 протягом п`яти років постійно проживала у спірній квартирі, відновлювала її, вкладала кошти в її облаштування, постійно та в повному обсязі сплачувала комунальні платежі. Позивачем же не надано доказів щодо фінансового утримання квартири, вона фактично ніколи не мешкала в цій квартирі, є громадянкою Росії. 
Вказує, що ці факти, які підтверджено показаннями свідків, свідчать про те, що між позивачем та відповідачем існувала усна домовленість щодо користування спірною квартирою, що є правочином, який укладено усно.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, як власник спірної квартири, позбавлена можливості реалізувати в повній мірі своє право власності на нерухоме майно, оскільки проживання відповідача у цій квартирі без відповідних правових підстав порушує її права. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира   АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 10.08.2012 Богодухівською державною нотаріальною конторою (а.с.5).
Право власності ОСОБА_1 підтверджується витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Богодухівське бюро технічної інвентаризації» № 35184462 від 15.08.2012 (а.с.6).
Учасниками справи не заперечується, що у спірній квартирі без реєстрації проживає відповідач ОСОБА_2 з неповнолітньою дочкою ОСОБА_4 .
Згідно довідки Богодухівського ліцею № 3 Богодухівської районної ради Харківської області ОСОБА_4 дійсно навчається у цьому закладі в 10 класі (а.с. 35).
З довідки Івано-Шийчинської сільської ради Богодухівського району Харківської області від 13.01.2020 № 02-21/08 убачається, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 20.12.2018. За місцем реєстрації не проживає (а.с. 28).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).
Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
За положеннями ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власником спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - ОСОБА_5 , проживає на території Російської Федерації, у зв`язку із цим на її прохання за квартирою мала періодично доглядати її двоюрідна сестра - відповідач ОСОБА_2 . Матеріальне утримання квартири вона здійснювала самостійно, за її рахунок проводилася оплата житлово-комунальних послуг. Зазначала, що має намір переїхати на постійне місце проживання в Україну, а отже планує мешкати у спірній квартирі. В жовтні 2019 року ОСОБА_1 прибула в м. Богодухів і з`ясувала, що реалізувати це право не має можливості, оскільки відповідач без згоди позивача та за відсутності на це будь-яких правових підстав самоправно вселилася в квартиру для постійного проживання і відмовляється добровільно її звільнити, самовільно змінила замки до вхідних дверей квартири, чим порушує права власника на користування, володіння та розпорядження майном. 
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку.
Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів правомірності свого вселення в квартиру позивача та доказів наявності підстав для подальшого проживання, яким може бути, зокрема, договір найму, який укладається в письмовій формі. Сама відповідач підтвердила, що такий договір між нею та позивачем не укладався.
ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 28). Натомість у спірній квартирі проживає без належних правових підстав. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, як власник спірної квартири, позбавлена можливості реалізувати в повній мірі своє право власності на нерухоме майно, так як проживання відповідача у цій квартирі без відповідних правових підстав порушує її права. Оскільки спірна квартира фактично перебуває у володінні відповідача без належних правових підстав, тому право власності позивача підлягає захисту.
Доводи відповідачки про те, що під час свого проживання у квартирі вона вкладала кошти в її облаштування, сплачувала комунальні послуги, не спростовують висновки суду та не свідчать про правомірність вселення відповідачки у квартиру позивача. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України між сторонами не розподіляються.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 17 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:   О.В. Маміна 

Судді:    С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення складено 10 березня 2021 року.