ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/732/21 Справа № 212/10287/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/10287/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Євтодій К.С. 

сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 липня 2020 року, яке ухвалено суддею Власенко М.Д. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 серпня 2020року, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування частини квартири.
Позовна заява мотивована тим, що відповідач по справі ОСОБА_2 доводиться позивачу рідним сином. ОСОБА_1 , до грудня 2018 року був власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , яка була спільно придбана за кошти його матері ним в період шлюбу з колишньою дружиною ОСОБА_3 , яка в наступному розділила цю квартиру в рівних частинах. В травні 2018 року шлюб між подружжям було розірвано, та восени 2018 року до нього звернувся відповідач ОСОБА_2 і попросив позивача допомогти йому, оскільки не мав нормальних умов для проживання. Позивач, з почуттів родинної любові і турботи до відповідача, пообіцяв допомогти сину та подарувати належну йому частку спірної квартирі, але при цьому поросив відповідача зберегти для нього можливість проживати в тій частині квартири, а також додати суму для купівля власного житла у випадку необхідності, на що відповідач погодився. 
11 грудня 2018 року, разом з відповідачем, вони звернулись до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Бурлака Р.О., у якого уклали Договір дарування відповідачу належної позивачу  Ѕ частини квартири  АДРЕСА_1 . Відповідач дар прийняв відповідно до вимог діючого Цільного законодавства України. 
В спірну квартиру позивач не вселився, оскільки проживав у квартирі своїх приятелів, а в квартирі АДРЕСА_1 проживали квартиранти. Через деякий час позивач звернувся до відповідача  ОСОБА_2  з проханням допомогти йому матеріально,  надавши частину грошей для купівлі йому житла, на що відповідач категорично відмовив.
Посилаючись на викладені обставини, зважаючи на те, що відповідач відмовився добровільно розірвати договір дарування, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд розірвати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 11 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бурлаком P.O., повернувши сторони в первісне положення і визнавши за позивачем, ОСОБА_1 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справи і замість того, щоб проаналізувати в сукупності докази і пояснення свідків, відписався від справи. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договір дарування укладався з умовою і він не мав бути безоплатним, що суперечить положенням ч. 1 ст. 717 ЦК України. Позивач зазначає, що на теперішній час він залишився без місця проживання, однак суд першої інстанції не врахував пояснення свідка ОСОБА_3 (мати відповідача ОСОБА_2 ), яка підтвердила, що перед підписанням договору позивач дійсно ставив перед сином умову щодо його подальшого матеріального утримання та позивач просив відповідача написати відповідну розписку, однак той відмовився, у зв`язку з чим фактично договір було підписано без будь-яких застережень.
Також, позивач наголошує на тому, що нотаріус роз`яснив йому можливість розірвати договір дарування протягом року після його підписання, у зв`язку з чим він був переконаний, що має право розірвати договір у випадку невиконання сином їх домовленостей, інакше такий договір він би не укладав.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Траценко О.М., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 11 грудня 2018 року ОСОБА_1 – «Даруватель» подарував, а представник обдарованого – ОСОБА_3 , прийняла в дар на ім`я ОСОБА_2 – Ѕ частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається в цілому з однієї кімнати, розташованої на другому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку, житловою, площею 18,4 кв.м., загальною площею 34,6 кв.м. Договір посвідчено 11 грудня 2018 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бурлаком Р.О. та зареєстровано в реєстрі за №1753. Договір викладено на спеціальному бланку ННМ 605238. Згідно п. 14 Договору дарування, сторони за Договором стверджують, що усвідомлюють значення своїх дій, не помиляються щодо обставин правочину, правочин є виявленням їх справжньої волі, правочин не вчинений під впливом тяжких обставин(а.с.35).
Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.12.2018 року №148945438, 1/2 частка квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована за ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності на підставі договору дарування, посвідченого Бурлаком Р.О. приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу 11 грудня 2018 року, реєстр №1753 (а.с.36).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався ст.727 ЦК України та виходив з того, що позивачем підтверджено в судовому засіданні, що на момент укладення договору він діяв усвідомлено, зміст договору відповідав його волі, а саме бажанню подарувати сину частину квартири, він не помилявся щодо природи договору та його наслідків. Твердження позивача щодо сподівань на матеріальну допомогу сина у майбутньому та відмова сина надавати таку допомогу, не можуть бути законною підставою для розірвання договору дарування. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до статті 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей.  Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування.  Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність.  Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.
Договір дарування не може бути розірваний в односторонньому порядку, за деякими виключеннями, зокрема, передбаченими статтею 724 ЦК України та, якщо договір дарування виконується у момент його укладання.
Договір дарування зумовлюється особистими відносинами дарувальника і обдаровуваного та укладається з добрим ставленням до обдаровуваного, а тому містить особливі правила його розірвання, що не застосовуються до інших договорів. Загальною підставою для такого розірвання правочину є злісна невдячність обдаровуваного. Це обумовлено також і тим, що законом не може бути передбачено морального обов`язку для обдарованого, спрямованого на вдячність та повагу до дарувальника.
Проте, законом встановлені певні правові підстави розірвання договору дарування – у випадку вчинення обдаровуваним протиправних та аморальних дій відносно особи дарувальника.
У таких випадках дарувальник вправі вимагати розірвання договору дарування та повернення дарунка або відшкодування його вартості. Законом чітко сформульовані умови (підстави) виникнення такого права у дарувальника, причому незалежно від того, чи був договір дарування укладений з обов`язком передати дарунок у майбутньому, чи дарунок вже був переданий дарувальником та прийнятий обдаровуваним.
Установивши, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу про наявність підстав для розірвання договору дарування 1/2 частини квартири    АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ті обставини, якими обґрунтовував ОСОБА_1 свої позовні вимоги про розірвання спірного договору дарування, не є підставами, за якими можливо розірвати цей договір, оскільки підстави розірвання договору дарування на вимогу дарувальника визначені у статті 727 ЦК України і розширеному тлумаченню не підлягають.
Доводи позивача про те, що він помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладання, оскільки вважав, що після укладення договору син надаватиме йому матеріальну допомогу, є підставою для визнання такого правочину недійсним, а не його розірвання.
Доводи апеляційної скарги про те, що договір дарування було укладено під умовою і цей договір не мав бути безоплатним, колегією суддів відхиляються, як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, адже зміст оспорюваного договору таких положень не містить (а.с. 35). При цьому, допитана судом першої інстанції у якості свідка ОСОБА_3 , під присягою, суду пояснила, що дійсно позивач погодився подарувати свою частку сину та хотів спочатку нотаріально засвідчити розписку на його утримання, але син відмовився від укладення договору на таких умовах, через два тижні позивач сам їй зателефонував і запронував все ж таки оформити дарування і вони звернулися до іншого нотаріуса. При укладанні договору позивач діяв усвідомлено, нотаріус їм роз`яснював всі умови та наслідки, ніякого тиску на позивача ніхто не чинив, він був у доброму настрої, спілкувався з нею в очікуванні оформлення всіх документів. Жодних домовленостей або обіцянок утримувати позивача матеріально, або надавати йому гроші на купівлю житла, ані вона, ані її син не давали, а тому доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції пояснень ОСОБА_3 про укладення договору саме під умовою надання сином вподальшому матеріальної допомоги позивачеві колегією суддів відхиляються, як надумані, адже, свідок навпаки пояснила, що відповідач ОСОБА_2 категорично відмовився від укладення договору під умовою, й дарунок позивачем було вчинено на власний розсуд та без обговорення будь-яких обставин щодо надання матеріальної допомоги.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 липня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 лютого 2021 року.

Головуючий: 

Судді: