Справа № 344/3333/20 
Провадження №22-ц/4808/212/21
Провадження № 22-ц/4808/213/21 
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Бойчука І.В.,
               суддів                        Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,
               секретаря                Мельник О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про стягнення коштів у зв`язку із застосуванням наслідків недійсності правочину за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Таганцова Богдана Анатолійовича на рішення Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2020 року та ухвалу від 01 грудня 2020 року під головуванням судді Шамотайла О.В. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ТОВ «Автокредит Плюс» про стягнення коштів у зв`язку із застосуванням наслідків недійсності правочину.
Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами 07.07.2017 було підписано договір про приєднання до умов публічного договору № АВН0А!00000025 у вигляді заяви про приєднання до публічного договору фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії www.planetavto.com.ua, на умовах, визначених таким. 
За цим договором відповідач зобов`язався передати позивачу у користування предмет лізингу - автомобіль Peugeot 307, вартістю 138 000,00 грн, а позивачка - прийняти автомобіль та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами договору та графіка, визначеного у додатку №2 до договору, строком 60 місяців.
На виконання умов договору відповідач передав позивачці автомобіль Peugeot 307, а позивачка сплачувала: 1-ий платіж у розмірі 35 600 грн; наступні платежі у розмірах згідно графіка та відповідно до виписки, на загальну суму 67 825 грн. 
Загальна сума сплачених нею коштів відповідачу становить 103 425 грн.
Представником відповідача 25.01.2020 автомобіль у позивачки було вилучено на підставі події «Дефолт» із вказанням про наявну прострочену заборгованість у розмірі 15 086,00 грн та суми до повного погашення у розмірі 93 169,00 грн.
Посилаючись на нікчемність договору про надання фінансового лізингу № АВН0А!00000025 від 07.07.2017 відповідно до ст.ст. 203, 216, 227 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та те, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тому просила стягнути з відповідача на свою користь кошти в розмірі 103 425 грн сплачені за договором фінансового лізингу.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2020 року позов задоволено частково.
Застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 сплачені за договором про надання фінансового лізингу № АВН0А!00000025 від 07.07.2017, який є нікчемним, грошові кошти в сумі 47 749,87 грн. 
Стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.
В решті вимог позову відмовлено.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Таганцов Б.А. 23.11.2020 року подав заяву про розподіл між сторонами судових витрат у цивільній справі на підставі поданих документів, на підтвердження чого подав копію договору про надання професійної правничої допомоги, додаток № 1 до такого, остаточний розрахунок суми судових витрат, які позивач понесе у зв`язку із розглядом цивільної справи та акт приймання-передачі наданих послуг.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Таганцова Б.А. про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Автокредит Плюс» про стягнення коштів за недійсним договором.
На зазначене рішення та ухвалу суду представник ОСОБА_1 – адвокат Таганцов Б.А. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення та ухвали суду.
Вказує, що частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вважав, що сума в розмірі 55 675,13 грн, яка є платою позивача за користування предметом лізингу не може бути стягнена з лізингодавця, що узгоджується із висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 03.10.2018р. в справі за № 288/383/15-ц, а тому сума стягнення підлягає до зменшення і повинна становити 47 749,87 грн. Однак правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними. Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
ТОВ «Автокредит Плюс» не зверталося до ОСОБА_1 із кондикційним позовом з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України.
Зазначає, що суд першої інстанції визначив суму як плату за користування на підставі договору фінансового лізингу, а саме з гр. 3 додатку № 2. Проте, договір, його додатки, а також довідки щодо собівартості послуг з користування автомобілем не є належними та допустимими доказами на підтвердження цієї обставини, оскільки визначений розмір плати за користування автомобілем ґрунтується на умовах договору, який є нікчемним.
Також зазначає, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні заяви про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з тим, що надано лише акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги без підтвердження оплати таких послуг.
Однак з таким висновком суду першої інстанції неможливо погодитися, оскільки відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Вказану норму судом першої інстанції застосовано не вірно. Натомість положеннями п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.
Суд першої інстанції неправомірно відмовив у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 408 грн. 
Просить рішення суду змінити та стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 103 425 грн. Ухвалу суду від 01.12.2020 скасувати та стягнути понесені судові витрати в розмірі 8 408 грн за надану професійну правничу допомогу в суді першої інстанції. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Автокредит Плюс» зазначає, що обставини, які викладено в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, а направлені на переоцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Між сторонами 07.07.2017 укладено договір фінансового лізингу на підставі ст. 634 ЦК України, що також підтверджується позивачкою в позовній заяві та апеляційній скарзі.
Договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки. За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо його стороною виступає фізична особа договір підлягає нотаріальному посвідченню, а у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав та обов`язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору нікчемним не вимагається.
Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу (позивач), який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу (відповідача) зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику - відповідачеві на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Складовою лізингового платежу за договором є плата за користування предметом лізингу, яка за своєю правовою природою є платою за користування наймачем (позивачем) майном, переданим в лізинг.
Як вбачається з довідки, щодо розрахунку собівартості послуг з користування автомобілем VIN- НОМЕР_1 за період з 01.08.2017 по 04.06.2020 за користування автомобілем ОСОБА_1 мала сплатити на користь товариства 61 334,14 грн (додаток № 1). Суми, які зазначені в стовпчику «Плата за користування предметом лізингу» у вказаній Довідці, повністю співпадають з сумами в стовпчику «Відсотки за користування предметом лізингу», які зазначені в гр. 3 Додатку № 2 до договору лізину.
Тобто, сторони погодили плату за користування предметом лізингу.
Також зазначає, що відповідно до практики Верховного Суду грошові кошти, які були сплачені лізингоодержувачем за користування предметом лізингу, не можуть бути стягнені з лізингодавця при застосуванні положень ст. 216 ЦК України (наслідки недійсності правочину).
Вказує, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Позивачем не надано ні в суд першої інстанції, ні в суд апеляційної інстанції доказів (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо), які б підтверджували оплату коштів за надану професійну правничу допомогу, що є підставою для відмови в задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 25.01.2021 вирішено розгляд даної справи здійснювати дистанційно в режимі відеоконференції за участі представника ОСОБА_1 поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Представник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Проведення відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів представника ОСОБА_1 не відбулося з технічних причин (відсутність належного інтернет зв`язку з технічними засобами представника позивачки). 
Представник ТОВ «Автокредит Плюс» в засідання апеляційного суду не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, а також просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з їх неявкою не вбачає.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Встановлено, що 07.07.2017 між сторонами укладено договір про надання фінансового лізингу №АВН0А!00000025 шляхом підписання заяви про приєднання до умов публічного договору фінансового лізингу ТОВ «Автокредит Плюс», що розміщений на офіційному веб-сайті компанії www.planetavto.com.ua (а.с.5). 
За цим договором відповідно до підписаної сторонами специфікації (додаток 1 до договору) відповідач передав позивачці у користування предмет лізингу - автомобіль Peugeot 307, вартістю 138 000,00 грн, а позивачка прийняла в лізинг автомобіль строком 60 місяців та зобов`язувалася сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами договору (а.с. 6). 
Згідно додатку № 2 до договору про надання фінансового лізингу №АВН0А!00000025 сторонами погоджено графік та суми платежів за договором (а.с. 7).
Відповідно до Акта приймання-передачі предмету лізингу на підставі події «Дефолт» № 51110198 автомобіль, що перебував у користуванні позивачки, 25.01.2020 було передано лізингодавцю на підставі події «Дефолт», із вказанням про наявну прострочену заборгованість у розмірі 15 086,00 грн та суми до повного погашення у розмірі 93 169,00 грн (а.с.8).
Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України. Така правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 16.12.2015 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-2766цс15.
Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Велика Палата Верховного Суду у п. 73 постанови від 10 квітня 2019 року по справі № 463/5896/14-ц, провадження № 14-90 цс 19, вказала, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо).
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
У пункті 7 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Суд першої інстанції встановивши відсутність всупереч положень ст.799 ЦК України нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб Peugeot 307, а сторонами фізична і юридична особи, дійшов вірного висновку, що такий договір є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16, від 18 січня 2017 року по справі № 6-648цс16.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.
Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.
Судом встановлено, що з моменту виникнення між сторонами спірних правовідносин, а саме укладення нікчемного договору про надання фінансового лізингу від 07.07.2017 № АВН0А!00000025, ОСОБА_1 користувалася автомобілем Peugeot 307 до його передачі 25.01.2020 відповідачу на підставі події «Дефолт».
Суд першої інстанції вірно вказав на наявність підстав для застосування наслідків недійсного правочину та обґрунтованість позовних вимог, а також дійшов правильного висновку, що кошти в розмірі 55 675,13 грн є платою позивача за користування предметом лізингу (гр. 3 додатку № 2) і не можуть бути стягнені з лізингодавця. Доводи суду узгоджуються із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 288/383/15-ц, з якого вбачається, що фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. 
Тому правильним є висновок суду першої інстанції, що вимоги позову про стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів, переданих на виконання нікчемного правочину, є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення. Розмір коштів, що підлягають стягненню, зменшено і становить 47 749,87 грн (103 425,00–55 675,13=47 749,87). З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційного суду.
Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки ТОВ «Автокредит Плюс» не зверталося до ОСОБА_1  із кондикційним позовом з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, є неспроможними. Позивачка зобов`язана повернути відповідачу кошти за весь час користування предметом лізингу. Стягнення цих коштів з відповідача на її користь не є ефективним способом захисту її порушеного права, не відповідає змісту такого, характеру його порушення і спричиненим цими діяннями наслідкам.
Посилання апелянта на безпідставність визначення судом першої інстанції розміру коштів, як плати за користування на підставі договору фінансового лізингу, а саме з гр. 3 додатку № 2, не заслуговують на увагу. Вимоги ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачають, що в вразі неможливості повернення другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - кожна із сторін зобов`язана відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Позивачка на момент отримання автомобіля у користування не висловила будь-яких зауважень щодо розміру плати за користування таким, що визначена у додатку № 2 договору фінансового лізингу. Також не подала доказів, що така плата не відповідає величині такого користування. При цьому, згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, відповідачем подано довідку щодо розрахунку собівартості послуг з користування ОСОБА_1 автомобілем VIN- НОМЕР_1 за період з 01.08.2017 по 04.06.2020 (а.с. 109). Відповідно до графи «Плата за користування предметом лізингу» за період з 01.08.2017 по 31.01.2020 розмір плати за користування автомобілем становить 55 675,13 грн, що відповідає сумі за аналогічний період, визначеній у гр. 3 додатку № 2 до договору фінансового лізингу від 07.07.2017 «Відсотки за користування предметом лізингу».
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Частинами 1, 2 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). 
Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, провадження № 61-11535св20, зазначив, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
У висновках Верховного Суду неодноразово зазначається, що встановлена на законодавчому рівні можливість сторони отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватися на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.
Представник ОСОБА_1 як на підставу понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу посилався на договір про надання професійної правничої допомоги № 05/02-1 від 05.02.2020.
Згідно п. 3.1. договору про надання професійної правничої допомоги № 05/02-1 за результатами наданої правничої допомоги сторони підписують акт наданої правничої допомоги (акт приймання-передачі наданих послуг), в якому вказується обсяг та зміст (опис) наданої правничої допомоги та її вартість, а також перелік та вартість фактичних витрат відповідно до п. 4.1.3. договору. 
Відповідно до п. 4.1.2. договору про надання професійної правничої допомоги № 05/02-1 клієнт оплачує правничу допомогу у порядку та розмірах, що передбачені відповідними додатками до цього договору, та на підставі виставленого рахунка, який надається клієнту разом із актом наданої правничої допомоги.
Згідно п. 4.3. оплата правничої допомоги адвокатського бюро здійснюється шляхом безготівкового переказу на поточний банківський рахунок адвокатського бюро у валюті України – гривні протягом 30-ти календарних днів з дати виставлення рахунка та/або Акта наданої правничої допомоги, якщо інші умови не будуть вказані в конкретному додатку до цього договору.
Також на підтвердження понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу її представник подав, крім копії договору про надання професійної правничої допомоги № 05/02-1, також копії додатку № 1 до договору № 05/02-1 про надання професійної правничої допомоги, остаточного розрахунку суми судових витрат, які позивач понесе у зв`язку із розглядом цивільної справи № 344/3333/20 від 23.11.2020 та акта приймання-передачі наданих послуг до договору № 05/02-1 про надання професійної правничої допомоги від 05.02.2020, складеного 19.11.2020. 
Вирішуючи заяву представника ОСОБА_1 про розподіл між сторонами судових витрат у цивільній справі, суд першої інстанції помилково вказав, що в матеріалах справи не міститься жодного доказу, а саме, квитанцій чи меморіальних ордерів, тощо, які б підтверджували сплату коштів ОСОБА_1 за отримання професійної правничої допомоги. При цьому суд не врахував, що сторони погодили оплату правничої допомоги адвокатського бюро протягом 30-ти календарних днів з дати виставлення рахунка та/або Акта наданої правничої допомоги, та.
Таким чином, неправильим є висновок суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки витрат, понесених на професійну правничу допомогу.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до висновків зроблених у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справа № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Вирішуючи питання про розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті позивачкою, апеляційний суд враховує, що заперечення відповідача щодо стягнення таких ґрунтуються на відсутності доказів їх сплати та не містять доводів щодо їх неспівмірності, а також чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим, складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат. 
Наявні у матеріалах справи договір про надання професійної правничої допомоги, додаток № 1 до договору, остаточний розрахунок суми судових витрат, які позивач понесе у зв`язку із розглядом цивільної справи, акт приймання-передачі наданих послуг є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже цей розмір доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково у розмірі 47 749,87 грн, що становить 46,16 відсотка у співвідношенні до розміру заявлених позовних вимог (103 425,00 грн), тому, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про компенсацію позивачці витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, в розмірі 3 881,85 грн (8 408 х 46,16 %).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищенаведене та положення ст. 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із ухвалення нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, в розмірі 3 881,85 грн. 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2020 року залишити без зміни.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (код ЄДРПОУ: 34410930, просп. Праці, буд. 2 «Т», місто Дніпро, 49126) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) 3 881,85 (три тисячі вісімсот вісімдесят одну грн 85 коп.) грн у рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги в суді першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.Д. Фединяк 
       В.А. Девляшевський