Постанова 
Іменем  України
 
08 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 359/10293/17
 
провадження № 61-1582св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В.,                     Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідач - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України;
третя особа - ОСОБА_2 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2019 року у складі судді Борця Є. О. та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Левенця Б. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.                 Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - ОСОБА_2 , про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що він працював у ДП «Украерорух» на посаді начальника відділу режиму та охорони служби безпеки.
Наказом тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП «Украерорух» від 16 листопада 2017 року № 864/о його було звільнено з роботи з 20 листопада 2017 року за скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Вказував, що він звертався до ДП «Украерорух» із службовими записками про переведення його на вакантні посади начальника контрольно-ревізійного відділу юридичної служби, начальника відділу захисту інфраструктури служби безпеки від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації, начальника служби інформаційних технологій, заступника директора з авіаційної безпеки, режиму та охорони, а також начальника служби авіаційної безпеки. Проте, жодну з цих посад він не отримав, тоді як вважав, що на підставі пункту 15 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» має переважне право залишення на роботі.
Вважав, що його звільнення з роботи було проведено з порушенням вимог, передбачених частиною другою статті 40 та частини другої статті 49-2 КЗпП України.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги ОСОБА_1 просив суд  визнати незаконним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП «Украерорух» від 16 листопада 2017 року № 864/о про звільнення його з роботи з 20 листопада 2017 року за скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, поновити його на роботі у ДП «Украерорух» на посаді начальника відділу режиму та охорони служби безпеки та стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 20 листопада 2017 року по 18 вересня 2018 року.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано незаконним та скасовано наказ тимчасового виконуючого обов`язки директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 16 листопада 2017 року № 864/о в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи з 20 листопада 2017 року за скороченням штату працівників, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України на посаді начальника відділу режиму та охорони служби безпеки з 20 листопада 2017 року.
Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 листопада 2017 року до 05 липня 2019 року у розмірі 46 1019,94 грн.
Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі звернуто до негайного виконання.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до листа начальника департаменту персоналу ДП «Украерорух» Устименко М. М. від 25 жовтня 2017 року № 1-32.1-4264, станом на день звільнення ОСОБА_1 з роботи, кандидат на посаду начальника відділу захисту інфраструктури від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації повинен був мати повну вищу освіту відповідного професійного спрямування за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра або спеціаліста; досвід роботи в авіаційній галузі на керівних посадах - не менше 1 року. Перевага надавалась особам, які мали навички ефективного керівництва підрозділами і підлеглими посадовими особами; постановки завдань і організації їх виконання, оперативного прийняття і реалізації управлінських рішень; контролю за виконанням доручень; своєчасного виявлення та вирішення ситуацій, що призводять до конфлікту інтересів; аналізу, прогнозування та планування роботи; підготовки правових актів та службових документів; користування комп`ютерною технікою. При цьому досвід служби (роботи) в силових структурах відповідного спрямування держави вважався перевагою. 
ОСОБА_1 відповідав наведеним кваліфікаційним вимогам: його стаж роботи на посаді заступника начальника відділу режиму та охорони служби безпеки ДП «Украерорух» становив півтора року, а на посаді начальника цього відділу - майже 8 місяців. Крім того, стаж військової служби позивача налічував 28 календарних років. Вказані обставини свідчить про те, що позивач не тільки відповідав кваліфікаційним вимогам, але й мав переважне право на заняття посади начальника відділу захисту інфраструктури від актів  незаконного втручання в діяльність цивільної авіації.
Судом також враховано, що ОСОБА_1 є ветераном військової служби. Із копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , оформленої на ім`я позивача, убачається, що ДП «Украерорух» є першим місцем роботи ОСОБА_1 після його звільнення з військової служби. Ці обставини свідчать про те, що на підставі пункту 15 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» позивач мав переважне право на залишення на роботі.
Крім того, зі змісту стенограми засідання комісії ДП «Украерорух», виконаної позивачем, слідує, що члени комісії не запропонували ОСОБА_1 жодної іншої посади, яка б, на їх думку, відповідала його кваліфікаційному рівню. Тому суд вважав, що звільнення позивача з роботи було проведено з істотними порушеннями вимог, передбачених частиною другою статті 40 та частинами другою, третьою статті 49-2 КЗпП України, а також пункту 15 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист». 
З метою відновлення порушеного права позивача суд першої інстанції дійшов висновку про поновлення  ОСОБА_1 на посаді начальника відділу режиму та охорони служби безпеки з 20 листопада 2017 року та стягнув з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 щодо зміни розміру стягнутого середнього заробітку залишено без задоволення.
Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задоволено.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач відповідає кваліфікаційним вимогам на посаду начальника відділу захисту інфраструктури від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації, на яку він претендував.
Відповідно до листа начальника департаменту персоналу ДП «Украерорух» від 25 жовтня 2017 року №1-32.1-4264, ОСОБА_1 було надано інформацію щодо посад, на які він претендував. Згідно із цим листом начальник відділу захисту інфраструктури від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації повинен був мати повну вищу освіту відповідного професійного спрямування (тобто у цивільній авіації) за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра або спеціаліста; досвід роботи в авіаційній галузі на керівних посадах - не менше 1 року. Перевага надавалась особам, які мали навички ефективного керівництва підрозділами і посадовими особами; постановки завдань і організації їх виконання, оперативного прийняття і реалізації управлінських рішень; контролю за виконанням доручень; своєчасного виявлення та вирішення ситуацій, що призводять до конфлікту інтересів; аналізу, прогнозування та планування роботи; підготовки правових актів та службових документів; користування комп`ютерною технікою. При цьому досвід служби (роботи) в силових структурах відповідного спрямування держави вважався перевагою. При інших рівних умовах кандидатів перевагою є рівень освіти кандидата. 
Із пояснень, наданих позивачем та його представником в судовому засіданні, апеляційний суд встановив, що позивач має вищу освіту за спеціальністю «Розвідник».
Суду апеляційної інстанції не надано належних підтверджень та доказів того, що освіта позивача відповідає вимогам посаді начальника відділу захисту інфраструктури від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації.
Згідно з правилами сертифікації служб авіаційної безпеки в Україні, затвердженими Наказом Державіаслужби 02 червня 2006 року № 397, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 16 червня 2006 року за                         № 716/12590 встановлено, що актом незаконного втручання є протиправні дії, пов`язані з посяганням на нормальну і безпечну діяльність авіації й авіаційних об`єктів, унаслідок яких сталися нещасні випадки з людьми, майнові збитки, захоплення  чи викрадення повітряного судна або такі, що створюють ситуацію для подібних наслідків.
Апеляційний суд вважав, що для вирішення зазначених задач особа, яка претендує на посаду начальника відділу захисту інфраструктури від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації, повинна мати відповідну освіту відповідного професійного спрямування та досвід служби  (роботи) в силових структурах відповідного спрямування, тобто цивільної авіації, як зазначено у відповідній інструкції.
Суд першої інстанції зазначені обставини не перевірив та помилково вважав, що освіта, стаж роботи та професійний рівень позивача відповідають зазначеним вимогам, з урахуванням стажу військової служби позивача 28 календарних років, та того, що позивач є ветераном військової служби і на підставі пункту 15 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» мав переважне право на залишення на роботі.
Посилання суду першої інстанції на зміст стенограми засідання комісії ДП «Украерорух», як на належний доказ, апеляційний суд вважав помилковим, оскільки зазначена стенограма зроблена та підписана позивачем, тому не може бути належним доказом у справі. На підтвердження існування такого засідання, дійсності та правочинності стенограми жодним документом, зокрема, протоколом проведення зазначеного засідання, позивачем не доведено. Врахувавши це, потреби спростування документу, який суд першої інстанції вважав належним письмовим доказом, у відповідача не було.
Апеляційний суд зазначив, що позивачу був наданий перелік вакантних посад для можливого переведення, з якого він не обрав жодної. Натомість отримавши відповідь щодо кваліфікаційних вимог тих посад, на які він вважав, що може бути переведеним, та зазначив їх у заяві на ім`я директора ДП «Украерорух» ОСОБА_2 : начальника відділу захисту інфраструктури служби безпеки ДП «Украерорух» від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації; заступника директора з адміністративно-господарських питань; начальника служби авіаційної безпеки, позивач, на думку суду, фактично підтвердив свою відмову у переведенні на інші запропоновані йому посади.
Судом апеляційної інстанції перевірено та встановлено, що кваліфікаційним вимогам зазначених посад позивач не відповідав, що також підтверджено протоколом засідання комісії з проведення консультацій з профспілками від 16 листопада 2017 року.
Апеляційний суд вважав помилковим висновок суду першої інстанції про те, що комісія ДП «Украерорух» не запропонувала позивачу на своєму засіданні жодної іншої посади, яка б, на їх думку, відповідала його кваліфікаційному рівню, оскільки список посад позивачу було надано завчасно під час повідомлення про наступне звільнення. 
Апеляційним судом встановлено, що у відповідача мало місце скорочення чисельності або штату працівників. Відповідач дотримався вимог законодавства, що регулює вивільнення працівника, запропонував йому вакантні посади. Оскільки позивач не обрав жодну із запропонованих посад, а кваліфікаційним вимогам тих посад, на які він претендував, позивач не відповідав, то питання щодо розгляду його переважного права залишення на роботі підприємством не вирішувалось.
Судом апеляційної інстанції встановлено відсутність з боку відповідача порушень вимог частини другої статті 40 та частин другої, третьої статті 49-2 КЗпП України, а також та пункту 15 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист». При звільненні позивача його права порушені не були, усі виплати проведені вчасно, видана трудова книжка.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою  Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду
від 27 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 359/10293/17 із Бориспільського міськрайонного суду Київської області та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У березні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що він за своїм фахом та стажем відповідав кваліфікаційним вимогам, які пред`являються до персоналу служби авіаційної безпеки, та мав переважне право на зайняття посади начальника відділу захисту інфраструктури від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації, а висновки апеляційного суду не відповідають фактичним обставинам у справі.
Крім того, судом першої інстанції неправильно визначено розмір середнього заробітку, якій необхідно стягнути на його користь із відповідача. 
Також заявник посилався на відповідну судову практику Верховного Суду.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, в якому відповідач вказує на законність та обґрунтованість судового рішення апеляційної інстанції, просить залишити його без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що наказом тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП «Украерорух» від 03 грудня 2014 року № 617/о ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду провідного інженера відділу охорони та захисту активів служби безпеки (а. с. 61, т. 1).
 
Наказом тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП «Украерорух» від 02 листопада 2015 року № 557/о позивач був переведений на посаду заступника начальника відділу режиму та охорони служби безпеки (а. с. 62, т. 1)
 
Наказом тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП «Украерорух» від 27 березня 2017 року № 229/о ОСОБА_1 був переведений на посаду начальника відділу режиму та охорони служби безпеки (а. с. 63, т. 1). Зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача                      (а. с. 11-12, т. 1).
 
Наказом директора ДП «Украерорух» від 06 липня 2017 року № 236 з 10 липня 2017 року була введена в дію оновлена організаційна структура підприємства та новий штатний розпис керівного складу, погоджений 29 червня 2017 року Міністерством інфраструктури України (а. с.103-105, т. 1).
 
Наказом тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП «Украерорух» від 14 липня 2017 року № 247 посада начальника відділу режиму та охорони служби безпеки підлягала скороченню (а. с. 111-117, т. 1).
 
20 вересня 2017 року позивачу було вручено попередження про наступне вивільнення від 28 серпня 2017 року № 1-24-3236, яким його було повідомлено про скорочення посади начальника відділу режиму та охорони служби безпеки протягом двох місяців з дня вручення попередження(а. с.13, т.1). 
 
ОСОБА_1 також був наданий перелік вакантних посад, в якому містились посади заступника директора з адміністративно-господарських питань, начальника контрольно-ревізійного відділу, начальника служби інформаційних технологій, начальника служби авіаційної безпеки, начальника відділу захисту інфраструктури від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації та заступника начальника цього відділу тощо (а. с. 14-19, т.1).
 
27 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до виконуючого обов`язки заступника директора з адміністративно-господарських питань ДП «Украерорух» Васильченка С. В. із службовою запискою № 6.1-06-341, в якій він просив надати посадові інструкції з обов`язковим визначенням кваліфікаційних вимог, що висувались до кандидатів на заміщення таких вакантних посад: заступника директора з адміністративно-господарських питань, заступника директора з підтримки виробничої діяльності, начальника служби авіаційної безпеки, начальника відділу захисту інфраструктури служби безпеки Украероруху від актів незаконного втручання в діяльність в цивільній авіації та заступника начальника відділу захисту інфраструктури від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації (а. с. 25, т.1).
 
03 жовтня 2017 року ОСОБА_1 подав директору ДП «Украерорух» ОСОБА_2 заяви про переведення його на посади начальника відділу захисту інфраструктури служби безпеки Украероруху від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації, заступника директора з адміністративно-господарських питань та начальника служби авіаційної безпеки (а. с. 75-77, т. 1).
 
18 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся також до начальника департаменту персоналу ДП «Украерорух» Устименко М. М. із службовою запискою, в якій він повторно просив надати посадові інструкції з обов`язковим визначенням кваліфікаційних вимог, що висувались до кандидатів на заміщення таких вакантних посад: заступника директора з авіаційної безпеки, режиму та охорони, начальника служби авіаційної безпеки, начальника служби інформаційних технологій, начальника відділу захисту інфраструктури служби безпеки Украероруху від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації та начальника контрольно-ревізійного відділу юридичної служби (а. с. 31, т.1).
 
Того ж дня позивач вдруге звернувся до директора ДП «Украерорух» ОСОБА_2 із службовими записками, в яких просив перевести його на посади начальника контрольно-ревізійного відділу, начальника відділу захисту інфраструктури служби безпеки Украероруху від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації, начальника служби інформаційних технологій, заступника директора з авіаційної безпеки, режиму та охорони, а також начальника служби авіаційної безпеки (а. с. 26-30, т. 1).
 
25 жовтня 2017 року начальник департаменту персоналу ДП «Украерорух» Устименко М. М. надіслала позивачу лист № 1-32.1-4264, в якому викладено кваліфікаційні вимоги до посад начальника служби авіаційної безпеки, начальника відділу захисту інфраструктури від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації, заступника директора з підтримки виробничої діяльності та заступника директора з адміністративно-господарських питань (а. с. 32-34, т. 1).
 
15 листопада 2017 року Первинна профспілкова організація апарату управління ДП «Украерорух» надала згоду на звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку із змінами в організаційній структурі підприємства, що  підтверджується копією протоколу засідання Первинної профспілкової організації апарату управління ДП «Украерорух» від 15 листопада 2017 року № 25-11 (а. с. 80, т.1).
 
Наказом тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП «Украерорух» від 16 листопада 2017 року № 864/ позивач був звільнений з роботи з 20 листопада 2017 року за скороченням штату працівників, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (а. с. 81, т. 1).
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1  задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.
Відповідно до частини другої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
 
Згідно з пунктом 15 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ветеранам військової служби надається право переважного залишення на роботі, на яку вони були зараховані вперше після звільнення з військової служби, при скороченні чисельності або штату працівників.
 
Відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 1 пункту 19 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не скористався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
 
Згідно із листом начальника департаменту персоналу ДП «Украерорух» від 25 жовтня 2017 року № 1-32.1-4264 ОСОБА_1 було надано інформацію щодо посад, на які він претендував.
 
Відповідно до вказаного листа начальник відділу захисту інфраструктури від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації повинен був мати повну вищу освіту відповідного професійного спрямування (тобто у цивільній авіації) за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра або спеціаліста; досвід роботи в авіаційній галузі на керівних посадах - не менше 1 року. Перевага надавалась особам, які мали навички ефективного керівництва підрозділами і підлеглими посадовими особами; постановки завдань і організації їх виконання, оперативного прийняття і реалізації управлінських рішень; контролю за виконанням доручень; своєчасного виявлення та вирішення ситуацій, що призводять до конфлікту інтересів; аналізу, прогнозування та планування роботи; підготовки правових актів та службових документів; користування комп`ютерною технікою. При цьому досвід служби (роботи) в силових структурах відповідного спрямування держави вважався перевагою. При інших рівних умовах кандидатів перевагою є рівень освіти кандидата.
 
Із пояснень, наданих позивачем та його представником в судовому засіданні апеляційної інстанції, апеляційний суд встановив, що позивач має вищу освіту за спеціальністю «Розвідник». Разом із тим, суду не було надано належних підтверджень та доказів того, що освіта позивача відповідає вимогам посади начальника відділу захисту інфраструктури від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації.
 
Згідно з правилами сертифікації служб авіаційної безпеки в Україні, затвердженими Наказом Державіаслужби 02 червня 2006 року № 397, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 16 червня 2006 року за № 716/12590 встановлено, що актом незаконного втручання є протиправні  дії, пов`язані з посяганням на нормальну і безпечну діяльність авіації й авіаційних об`єктів, унаслідок яких сталися нещасні випадки з людьми, майнові збитки, захоплення  чи викрадення повітряного судна або такі, що створюють ситуацію для подібних наслідків.
 
Тому суд апеляційної інстанції обгрунтовано вважав, що для вирішення цих завдань особа, яка претендує на посаду начальника відділу захисту інфраструктури від актів незаконного втручання в діяльність цивільної авіації, повинна мати відповідну освіту відповідного професійного спрямування та досвід служби (роботи) в силових структурах відповідного спрямування, тобто цивільної авіації, як зазначено у відповідній інструкції.
 
Суд першої інстанції зазначені обставини не перевірив та помилково вважав, що освіта, стаж роботи та професійний рівень позивача відповідають зазначеним вимогам, з урахуванням стажу військової служби позивача 28 календарних років, та того, що позивач є ветераном військової служби і на підставі пункту 15 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», мав переважне право на залишення на роботі.
 
Посилання суду першої інстанції на зміст стенограми засідання комісії ДП «Украерорух», як на належний доказ, суд апеляційної інстанції вважав помилковим, оскільки ця стенограма зроблена та підписана позивачем, тому  не може бути належним доказом у справі. На підтвердження існування такого засідання, дійсності та правочинності стенограми жодним документом, зокрема, протоколом проведення зазначеного засідання, позивачем не доведено.
 
Врахувавши зазначене, суд апеляційної інстанції вказав, що потреби спростування цього документу у відповідача не було.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що позивачу був наданий перелік вакантних посад для можливого переведення. З наданих йому посад позивач  не обрав жодної. 
 
Натомість, отримавши відповідь щодо кваліфікаційних вимог тих посад, на які він вважав, що може бути переведеним, та зазначив їх у заяві на ім`я директора ДП «Украерорух» ОСОБА_2 , позивач фактично підтвердив свою відмову у переведенні на інші запропоновані йому посади.
 
Апеляційним судом перевірено та встановлено, що кваліфікаційним вимогам зазначених посад позивач не відповідав. Зазначене також підтверджується протоколом засідання комісії з проведенням консультацій з профспілками від 16 листопада 2017 року.
 
Тому апеляційний суд вважав помилковим висновок суду першої інстанції про те, що комісія ДП «Украерорух» не запропонувала позивачу на своєму засіданні жодної іншої посади, яка б, на їх думку, відповідала його кваліфікаційному рівню, оскільки список посад позивачу було надано завчасно під час повідомлення про наступне звільнення за скороченням штату.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач додержався вимог законодавства, яке регулює вивільнення працівника, запропонував йому вакантні посади. Оскільки позивач не обрав запропоновані посади, а кваліфікаційним вимогам тих посад, на які він претендував, він не відповідав, то питання щодо розгляду його переважного права на залишення на роботі підприємством не вирішувалось.
 
Також судом встановлена відсутність з боку відповідача порушень вимог частини другої статті 40 та частин другої, третьої статті 49-2 КЗпП України, пункту 15 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
 
При звільненні позивача його права порушені не були, усі виплати проведені вчасно, видана трудова книжка.
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановивши, що в ДП «Украерорух» мали місце зміни в організації виробництва і праці, займану позивачем посаду було вилучено зі штатного розпису, відповідачем у встановлений строк повідомлено позивача про зміни в організації виробництва і праці та про майбутнє звільнення, від запропонованих вакантних посад, які б відповідали його освітньому рівню та кваліфікації останній відмовився, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України проведено законно, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.
 
З урахуванням фактичних обставин справи, яка переглядається, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що роботодавцем виконано покладенні на нього частиною другою статті 40, статтею 49-2 КЗпП України обов`язки під час звільнення позивача із займаної посади у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників, оскільки ОСОБА_1 було запропоновано наявні у відповідача посади, які він міг виконувати з урахуванням освіти та кваліфікації.
 
Доводи касаційної скарги щодо відсутності об`єктивної оцінки доказів у справі судом апеляційної інстанції та неврахування переважного права позивача на залишення на роботі є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи та ґрунтуються на власній оцінці доказів самим позивачем. Колегія суддів вважає, що відповідачем було дотримано процедуру при звільненні позивача, в тому числі і положення частини другої статті 49-2 КЗпП України.
 
Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України суд апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
 
Матеріали справи не містять доказів порушення відповідачем порядку звільнення позивача, що може бути підставою для задоволення позову останнього, при цьому відповідач довів законність його звільнення.
 
Суд касаційної інстанції відхиляє посилання заявника щодо неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 520/10385/16-ц, оскільки фактичні обставини у наведених справах та у справі, яка переглядається, є різними. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                        О. М. Осіян 
 
                                                                                   О. В. Білоконь
 
                                                                          Н. Ю. Сакара