КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач - Кулікова С.В
№ 22-ц/824/238/2021

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                           Справа № 759/18048/17
 
18 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді   - Кулікової С.В.
суддів                       - Заришняк Г.М.
                                   - Рубан С.М.
при секретарі            - Климчук Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Кириленко Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення коштів,-
в с т а н о в и в:
В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення коштів, в якому просив захистити його права споживача фінансових послуг шляхом визнання нечинними транзакцій в розмірі 44 207,50 грн., а саме: на суму 14 953,00 грн.; на суму 14 953,00 грн.; на суму 2 176,50 грн.; на суму 12 125,00 грн., щодо переказу 21.05.2017 року коштів з його пенсійної картки, випущеної Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України; зобов`язати ПАТ «Державний ощадний банк України повернути грошові кошти в розмірі 44 207, 50 грн. шляхом відновлення їх на картковому рахунку; стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» пеню в розміні 0,1% суми неналежного переказу за кожен день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 11 березня 2000 року між ним та ПАТ «Державний ощадний банк України» було укладено договір № 36627 на відкриття пенсійного вкладу. Вказував, що на пенсійний рахунок щомісяця надходили пенсійні кошти, які він зберігав і накопичував для операції. Після чергового зарахування пенсії 19 травня 2017 року баланс рахунку складав 44 207,50 грн. Однак 21 травня 2017 року на його мобільний телефон надійшло повідомлення, що картка заблокована, після чого йому зателефонували з невідомого номера, представилися працівниками банку і запросили інформацію по картці для розблокування і він назвав номер картки, а ПІН-код не повідомляв. Через кілька днів після невдалих спроб розрахуватися за допомогою картки, він звернувся до найближчого відділення Ощадбанку, де його повідомили про те, що 21 травня 2017 року по його платіжній картці здійснені чотири транзакції на загальну суму 44207,50 грн. і кошти на рахунку відсутні. Він написав заяву до керівництва Ощадбанку про повернення викрадених коштів, а також звернувся до Святошинського управління поліції ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення та згідно відповіді від 31.05.2017 розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017100080001666.
Вважає дії відповідача з незабезпечення належного надання послуг, незабезпечення безпечності рахункових операцій, неповернення викрадених грошових коштів неправомірними та посилаючись на  п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні» просив задовольнити позов.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року, у зв`язку із смертю позивача ОСОБА_2 до участі у справі залучено його правонаступника - ОСОБА_1 .
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що висновки суду, що грошові перекази з карткового рахунку були здійснені з електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його держателя, внаслідок повідомлення стороннім особам даних, що дозволяли останнім ініціювати та здійснити такі перекази, є помилковим.
Вказував на те, що суд не урахував в якості доказу відомості щодо дзвінків та повідомлень, що надходили на телефон позивача в день здійснення транзакцій, надані на запит суду оператором ПрАТ «Київстар», які зафіксовані та збережені програмно-технічними засобами і відповідно є достовірними та такими, що доводять невиконання Банком передбачених Інструкцією користувача системи WEB-банкінгу «Ощад 24/7» заходів щодо обов`язкового підтвердження кожної транзакції одноразовим паролем, що надсилається sms-повідомленням, а також обов`язкового інформування sms-повідомленнями про кожну успішну транзакцію, про реєстрацію в системі WEB-банкінгу «Ощад 24/7», про первинний вхід до системи, про зміну встановлених добових лімітів на платежі в мережі Інтернет.
Також вказував на те, що суд першої інстанції пославшись на лист відповідача № 1169 від 30.08.2017 року, у якому зазначено, що операції 21.05.2017 року проведені коректно з використанням усіх необхідних реквізитів платіжної картки Банку з правильним введенням строку дії та CVV2/CVC2 паролю, відомому лише держателю та який зберігається лише на платіжній картці, проте суд не взяв до уваги, що іншим листом № 100.14-07/975 від 30.08.2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» спростував цю інформацію і зазначив, що згідно з даними відділу моніторингу клієнтських операцій процесингового центру Департаменту електронної комерції та платіжних засобів АТ «ОщадБанк» було виявлено, що 21.05.2017 року переказ коштів з рахунку було здійснено через Web-банкінг  «Ощад 24/7» на карткові рахунки, до яких емітовані платіжні картки АТ «ПриватБанк». Встановлено, що проведена 21.05.2017 року операція на загальну суму 44 207,50 грн. здійснена за результатами успішного входу до Системи дикційного банківського обслуговування. Процес підключення  до системи ДБО потребує обов`язкової ідентифікації клієнта, яка здійснюється в першу чергу за допомогою Логіну та Паролю для входу в систему, які Клієнт самостійно встановлює на відповідному захищеному ресурсі. Додатково здійснення будь-якої фінансової транзакції в Системі ДБО можливе з обов`язковим введенням одноразового цифрового паролю, який відправляється на вказаний Клієнтом номер мобільного телефону.
У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Ощадбанк» адвокат Литвин А.В. просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Зазначав, що позивачем не надано належним та допустимих доказів, які б підтверджували ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Звертав увагу суду на те, що в судовому засіданні 05.10.2020 року було заслухано запис звернення ОСОБА_2 до контакт-центру АТ «Ощадбанк», дійсність якого апелянт не заперечував, що підтвердило повідомлення ним реквізитів своєї картки у телефонній розмові третім особам, а отже, саме позивачем було порушено норми законодавства та договору, внаслідок чого відбулась компрометація банківської картки, що свідчить про відсутність вини Банку у здійсненні переказу коштів.
В судовому засіданні ОСОБА_1   підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник відповідача АТ «Державний ощадний банк України» - Литвин А.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , було укладено Договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки № 1936806 від 15.04.2014 року. На виконання вказаного договору позивачу був відкритий поточний рахунок № НОМЕР_1 у національній валюті України.
21.05.2017 року ОСОБА_2 на мобільний телефон надійшло повідомлення, що його картка тимчасово заблокована. Потім йому подзвонили з невідомого номеру телефону, представились працівниками банку та просили інформацію по карточці для розблокування та він назвав номер картки.
23.05.2017 року та 27.05.2017 року ОСОБА_2 намагався скористатися своєю карткою та виявив, що на рахунку немає коштів.
Згідно виписки по картковому рахунку № НОМЕР_2   ОСОБА_2 за період з 30.04.2017 року по 30.05.2017 року зазначено перекази, а саме: 
переказ коштів з рахунку через UKR KIEV MC FUNDING 344494 -14953,00 UAH;
переказ коштів з рахунку через UKR KIEV MC FUNDING 344496 -14953,00 UAH;
переказ коштів з рахунку через UKR KIEV MC FUNDING 344501 -2176,50 UAH;
переказ коштів з рахунку через UKR KIEV P2Y 344499 -12125,00 UAH. 
Датою проведення операції зазначено 21.05.2017 р.
27.05.2017 року ОСОБА_2 звернувся до Святошинського управління поліції ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення та до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017100080001666 внесено відомості про досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
Також 27.05.2017 року ОСОБА_2 зателефонував до контакт-центру ПАТ «Ощадбанк» з метою отримання консультації щодо причини блокування його платіжної картки і в розмові повідомив, що на його фінансовий номер телефону телефонувала невідома особа, яка представилась працівником банку і ОСОБА_2 повідомив даній особі номер своєї картки та CVV-код. Запис даної телефонної розмови було прослухано в судовому засіданні в суді першої інстанції.
30.05.2017 року   ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «Ощадбанк» із заявою, в якій повідомив про викрадення грошових коштів з його пенсійного рахунку в розмірі 44 207,50 грн. та просив їх повернути, посилаючись на порушення банком п.п. 14.14, 14.15 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (а.с. 13).
У відповідь ОСОБА_2 отримав від відповідача лист від 30.08.2017 року з відмовою в поверненні коштів на суму 44 207,50 грн., у якому зазначено, що операції 21.05.2017 року проведені коректно з використанням усіх необхідних реквізитів платіжної картки Банку з правильним введенням строку дії та CVV2\CVC2 паролю, відомому лише держателю та який зберігається лише на платіжній картці та рекомендовано звернутись до правоохоронних органів.
Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, спадщину після нього згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2019 року отримав син - ОСОБА_1 і ухвалою суду від 09.12.2019 року його залучено до участі у справі в якості правонаступника померлого позивача.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову, оскільки не встановлено вини відповідача в здійсненні грошових переказів з карткового рахунку ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Згідно частини першої статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.
Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.
Згідно пункту 1.27 статті 1 Закону платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.
Згідно пункту 1.2 договору № 1936806 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки від 15 квітня 2014 року, укладений між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 зобов`язався приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, які надходять клієнту, та забезпечує проведення розрахунків за операціями вчиненими з використанням платіжної картки, в межах витратного ліміту.
За пунктом 1.5 договору банк не несе відповідальності за збитки, завдані клієнту у разі розголошення (розкриття) інформації за рахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів.
Як вбачається з пункту 1.7 договору клієнт доручає банку в порядку договірного списання списувати з рахунку зокрема платежі, які пред`явлені міжнародними платіжними системами на підставі платіжних повідомлень еквайрів.
Крім того, згідно пункту 2.2 Правил користування платіжними картками, емітованими АТ «Ощадбанк», які є Додатком №2 до договору, якщо платіжну картку втрачено, викрадено або з іншої причини вона стала непридатною до використання, а також якщо ПІН-код став відомий сторонній особі, позивач повинен в усній формі терміново заявити про це в Контакт-центр АТ «Ощадбанк» та протягом 3 днів надати письмові заяву в оригіналі або по факсу до установи Банку, де відкрито рахунок. 
За таких обставин, саме на позивача покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення інформації.
Таким чином, враховуючи, що операції з переказу коштів у сумі 44207,50 грн. були здійснені 21 травня 2017 року з використання реквізитів платіжної картки, у тому числі CVV-коду, які відомі тільки власнику картки, АТ «Ощадбанк» не повинен нести відповідальність за дані операції.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, а відтак доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції, що грошові перекази з карткового рахунку були здійснені з електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його держателя, внаслідок повідомлення стороннім особам даних, що дозволяли останнім ініціювати та здійснити такі перекази, є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не урахував в якості доказу відомості щодо дзвінків та повідомлень, що надходили та телефон позивача в день здійснення транзакцій, надані на запит суду оператором ПрАТ «Київстар», які зафіксовані та збережені програмно-технічними засобами і відповідно є достовірними та такими, що доводять невиконання Банком передбачених Інструкцією користувача системи WEB-банкінгу «Ощад 24/7» заходів щодо обов`язкового підтвердження кожної транзакції одноразовим паролем, що надсилається sms-повідомленням, а також обов`язкового інформування sms-повідомленнями про кожну успішну транзакцію, про реєстрацію в системі WEB-банкінгу «Ощад 24/7», про первинний вхід до системи, про зміну встановлених добових лімітів на платежі в мережі Інтернет, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, в позовній заяві позивач особисто зазначив, що він називав номер картки стороннім особам.
Крім того, 27.05.2017 року ОСОБА_2 зателефонував до контакт-центру ПАТ «Ощадбанк» з метою отримання консультації щодо причини блокування його платіжної картки і в розмові повідомив, що на його фінансовий номер телефону телефонувала невідома особа, яка представилась працівником банку і ОСОБА_2 повідомив даній особі номер своєї картки та CVV-код. Запис даної телефонної розмови було прослухано в судовому засіданні в суді першої інстанції.
З огляду на зазначене, враховуючи що в матеріалах справи наявні докази щодо обставин повідомлення ОСОБА_2 невідомій особі номеру своєї картки та CVV-код, суд першої інстанції надавши оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, обґрунтовано не прийняв в якості доказу відомості ПрАТ «Київстар», оскільки вони спростовуються іншими доказами та доводами самого позивача.
Інші доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції не спростовують, тому відхиляються судом апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Повний текст постанови складено 22 березня 2021 року.

Головуючий:                                      Судді: