Постанова                                           
Іменем України                                  
 
28 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 824/170/20
провадження № 61-15637ав20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є., 
за участю секретаря судового засідання- Іванова В. А.,
 
учасники справи (сторони арбітражного спору):
позивач у арбітражному спорі (заявник) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергоальянс», правонаступником якого є Товариство                          з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Стілекс»,
відповідач у арбітражному спорі - Республіка Молдова,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні Верховного Суду (проспект Повітрофлотський, 28, м. Київ) апеляційну скаргу Товариства                          з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Стілекс» на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року у складі судді       Березовенко Р. В. у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Стілекс» про визнання і надання дозволу на виконання рішення Арбітражного суду Ad Hoc від 25 жовтня 2013 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергоальянс» до Республіки Молдова про компенсацію збитків,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст вимог заяви
 
У жовтні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Стілекс» (далі - ТОВ «НВФ «Стілекс») звернулося до суду із заявою про визнання і надання дозволу на виконання рішення Арбітражного суду Ad Hoc від 25 жовтня 2013 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергоальянс» (далі - ТОВ «Енергоальянс») до Республіки Молдова про компенсацію збитків. Одночасно із зазначеною заявою ТОВ «НВФ «Стілекс» подало клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення Арбітражного суду Ad Hoc від 25 жовтня 2013 року.
 
Обґрунтовуючи вимоги заяви ТОВ «НВФ «Стілекс» посилалося на те, що воно набуло права стягувача (кредитора) до боржника за вказаним арбітражним рішенням з 04 листопада 2019 року внаслідок продажу майна банкрута                           в процедурі ліквідації на відкритих торгах шляхом укладення договору цесії. Вказувало, що не було правових підстав для визнання та надання дозволу на виконання арбітражного рішення в межах встановленого трирічного строку,                в зв`язку з його скасуванням апеляційним судом 12 квітня 2016 року та поновлення його чинності (дії) лише 22 березня 2018 року касаційним судом.              У зв`язку з цим просило поновити строк на подання заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення Арбітражного суду Ad Hoc від 25 жовтня 2013 року.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду, як суду першої інстанції
 
Київський апеляційний суд ухвалою від 12 жовтня 2020 року клопотання ТОВ «НВФ «Стілекс» про поновлення пропущеного строку на подання заяви про визнання                          і надання дозволу на виконання рішення Арбітражного суду Ad Hoc від 25 жовтня 2013 року залишив без задоволення. Заяву ТОВ «НВФ «Стілекс» про визнання              і надання дозволу на виконання рішення Арбітражного суду Ad Hoc від 25 жовтня 2013 року у цій справі повернув без розгляду.
 
Суд мотивував ухвалу тим, що немає підстав для поновлення строку для подання заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення арбітражного суду, оскільки реорганізація підприємства, купівля дебіторської заборгованості, відступлення права вимоги не можуть бути поважними причинами для поновлення пропущеного строку. При цьому виходив з того, що заявник не надав належних та допустимих доказів, які підтверджували б об`єктивну неможливість первісного стягувача та його правонаступника вчинити всі можливі дії, спрямовані на подання заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення арбітражного суду у строки, визначені чинним законодавством України. Суд також відхилив доводи заявника щодо відсутності правових підстав для визнання та надання дозволу на виконання арбітражного рішення в межах трирічного строку, в зв`язку з його оскарженням та скасуванням 12 квітня             2016 року, оскільки апеляційне оскарження арбітражного рішення не перешкоджало стягувачу звернутися із заявою про надання дозволу на виконання арбітражного рішення.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У жовтні 2020 року ТОВ «НВФ «Стілекс» подало до Верховного Суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права просило скасувати ухвалуКиївського апеляційного суду    від 12 жовтня 2020 року та поновити стягувачу строк на подання заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення Арбітражного суду Ad Hoc         від 25 жовтня 2013 року.
 
Апеляційна скарга мотивована неврахуванням судом того, що безумовною поважною причиною, яка носила об`єктивний характер та робила неможливим своєчасне (до 25 жовтня 2016 року) звернення до суду із заявою про визнання та надання дозволу на виконання арбітражного рішення було його скасування             12 квітня 2016 року Апеляційним Судом Парижа . Тобто 12 квітня 2016 року  Арбітражне рішення Ad Hoc від 25 жовтня 2013 рокувтратило свою чинність (законну силу). 22 березня 2018 року Касаційний Суд Франції скасував судове рішення Апеляційного Суду Парижа від 12 квітня 2016 року та, відповідно, поновив чинність (дію) Арбітражного рішення Ad Hoc від 25 жовтня 2013 року. Водночас згідно зі статтею 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» та ЦПК України, скасоване арбітражне рішення не може бути визнане та виконане на території України. Хронологія подій у цій справі свідчить про те, що в період дії встановленого трирічного строку на звернення до суду із заявою про визнання та надання дозволу на виконання Арбітражного рішення Ad Hoc від 25 жовтня        2013 року, чинність якого була відновлена лише 22 березня 2018 року, тобто поза межами встановленого трирічного строку на звернення до суду із заявою про визнання та надання дозволу на його виконання. Виходячи з цього, висновки суду першої інстанції про те, що оскарження та скасування арбітражного рішення не перешкоджало стягувачу у зверненні до суду із заявою про визнання та надання дозволу на його виконання суперечать положенням законодавства України, не відповідають обставинам справи та спростовуються в повному обсязі вищевикладеним. В подальшому, після відновлення з 22 березня 2018 чинності Арбітражного рішення Ad Hoc від 25 жовтня 2013 року, також існували об`єктивні обставини, пов`язані з банкрутством та ліквідацією особи, якій на той момент належало право стягнення за арбітражним рішення, що унеможливлювало звернення стягувача до суду з цією заявою. Також апеляційна скарга містить доводи про безпідставність посилання суду першої інстанції на порушення принципу остаточності судового рішення, оскільки в спірному випадку не вирішується питання про поновлення строку на оскарження рішення суду,                    а навпаки - про поновлення строку на виконання рішення арбітражного суду. Крім того у скарзі зазначено про безпідставність посилання суду на те, що відновлення процесуального строку всупереч Конвенції про захист прав людини                                      і основоположних свобод (далі - Конвенція) та рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) порушить права Республіки Молдова, оскільки вона як урядова організація не може бути заявником в ЄСПЛ, а тому матеріальні права, передбачені Конвенцією на неї не розповсюджуються. 
 
У листопаді 2020 року Міністерство юстиції Республіки Молдова подало відзив на апеляційну скаргу, у якому просила залишити її без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що це судове рішення є законним і обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявник при поданні клопотання пропустив строк на звернення до суду, передбачений частиною третьою статті 475 ЦПК України. Факт скасування рішення арбітражного суду та подальше його поновлення не свідчить про поважність підстав для поновлення процесуального строку. Крім того зазначило, що ТОВ «Енергоальянс» вже зверталося до судів України з аналогічними клопотаннями, однак ці клопотання були залишені без розгляду через відсутність доказів про належність майна боржнику.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 24, частиною другою статті 351 ЦПК України визначено, що Верховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення апеляційних судів, ухвалені ними як судами першої інстанції.
 
Апеляційна скарга ТОВ «НВФ «Стілекс» підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника, ТОВ «НВФ «Стілекс» перевіривши доводи апеляційної скарги та наявні у справі матеріали, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.
 
Визнання та надання дозволу на примусове виконання арбітражних рішень                      в Україні регулюється відповідними положеннями Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», Розділу IV ЦПК України, а також міжнародними договорами України, зокрема, Нью-Йоркською Конвенцією про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року (Нью-Йорк), яка набрала чинності для України з 08 січня 1961 року.
 
Згідно з частиною першою другою статті 475 ЦПК України питання визнання                 і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу розглядається судом за заявою стягувача відповідно до цієї глави, якщо боржник має місце проживання (перебування) або місцезнаходження на території України. Якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України, або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу розглядається судом, якщо на території України знаходиться майно боржника. 
 
Договором до Енергетичної Хартії, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України - Законом України «Про ратифікацію Договору до Енергетичної Хартії та Протоколу до Енергетичної Хартії з питань енергетичної ефективності і суміжних екологічних аспектів» передбачено, що арбітражні рішення, які можуть включати рішення про сплату відсотків, є остаточними і обов`язковими для сторін в спорі. Арбітражне рішення щодо заходу, вжитого субнаціональними урядом або властями Договірної Сторони в спорі, має передбачати можливість сплати Договірною Стороною грошової компенсації збитків замість будь-якого іншого призначеного заходу. Кожна Договірна Сторона невідкладно виконує будь-яке таке рішення і передбачає забезпечення ефективного виконання таких рішень на її території.
 
Відповідно до статті 5 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року у визнанні і приведенні у виконання арбітражного рішення може бути відмовлено на прохання тієї сторони, проти якої воно спрямовано, лише у разі, якщо ця сторона надасть компетентній владі за місцем порушеного клопотання про визнання і приведення рішення у виконання докази того, що: a) сторони в арбітражній угоді, за принципами застосовуваного до них закону, в будь-якій мірі були недієздатними або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а за відсутності вказівки про таке підпорядкування, згідно із законом країни, де рішення було винесено, або        b) сторона, проти якої винесено рішення, не була належним чином повідомлена про призначення арбітра або про арбітражний розгляд або з інших причин не могла подати свої пояснення, або c) вказане рішення винесено у спорі, не передбаченому або не підпадаючому під дію положень арбітражної угоди або арбітражного застереження в договорі, або містить висновки з питань, що виходять за межі арбітражної угоди або арбітражного застереження в договорі,         з тим, однак, що у разі, якщо висновки з питань, охоплених арбітражною угодою або застереженням, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою або застереженням, то та частина арбітражного рішення, яка містить висновки з питань, охоплених арбітражною угодою або арбітражним застереженням в договорі, може бути визнана і виконана, або d) склад арбітражного органу або арбітражний процес не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї країни, де мав місце арбітраж, або е) рішення ще не стало остаточним для сторін або було скасовано або призупинено його виконання компетентною владою країни, де воно було винесено, або країни, закон якої застосовувався. У визнанні та приведенні                  у виконання арбітражного рішення може бути також відмовлено, якщо компетентна влада країни, в якій порушується клопотання про визнання                         і приведення у виконання рішення, дійде висновку, що: a) об`єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законами цієї країни, або b) визнання        і приведення у виконання цього рішення суперечать публічному порядку цієї країни.
 
Згідно зі статтею 478 ЦПК України та статтею 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» суд відмовляє у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо сторона, проти якої воно спрямоване, подасть суду доказ того, що: а) одна із сторін                    в арбітражній угоді була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки, за законом держави, де рішення було винесено; або б) сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або в) рішення винесено щодо спору, не передбаченого арбітражною угодою, або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди; проте якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що охоплені арбітражною угодою, може бути визнана                       і виконана; або г) склад міжнародного комерційного арбітражу або арбітражна процедура не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж; ґ) або рішення ще не стало обов`язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання зупинено судом держави, в якій або згідно із законом якої воно було прийнято. У визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу може бути відмовлено, якщо суд визнає, що відповідно до закону спір, з огляду на його предмет, не може бути переданий на вирішення міжнародного комерційного арбітражу або визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.
 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 475 ЦПК України заява про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу подається до апеляційного суду, юрисдикція якого поширюється на місто Київ, протягом трьох років з дня прийняття рішення міжнародним комерційним арбітражем. Заява, подана після закінчення строку, встановленого частиною третьою цієї статті, повертається без розгляду. Суд за клопотанням заявника може поновити пропущений строк на подання заяви про визнання                  і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо визнає причини його пропуску поважними.
 
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. 
 
Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.
 
Положення ЦПК України не визначають конкретного переліку обставин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку. Отже, у кожному конкретному випадку суд повинен                з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку, встановити чи є такий строк значним та чи поновлення такого строку не буде втручанням            у принцип юридичної визначеності з врахуванням балансу суспільного та приватного інтересу.
 
Згідно з усталеною судовою практикою поважності причин пропуску строку поважними визнаються обставини, які виникли або тривали протягом строку звернення до суду оскарження, є об`єктивними, не залежать від дій особи                             і пов`язані з дійсними істотними перешкодами для своєчасного звернення до суду у конкретній справі.
 
Обґрунтовуючи клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення Арбітражного суду Ad Hoc від 25 жовтня 2013 року ТОВ «НВФ «Стілекс», серед іншого, посилалося на такі обставини.
 
25 жовтня 2013 року було ухвалено арбітражне рішення Арбітражного суду Ad Hoc у справі за позовом ТОВ «Енергоальянс» до Республіки Молдова про компенсацію збитків.
 
12 квітня 2016 року Апеляційний Суд Парижа ухвалив судове рішення про скасування (відміну) Арбітражного рішення Ad Hoc від 25 жовтня 2013 року.
 
Тобто, з 12 квітня 2016 року Арбітражне рішення Ad Hoc від 25 жовтня 2013 рокубуло скасоване і з об`єктивних причин, не могло бути пред`явлене до визнання та виконання на території України.
 
22 березня 2018 року Касаційний Суд Франції скасував як незаконне судове рішення Апеляційного Суду Парижа від 12 квітня 2016 року, тобто поновив чинність (дію) Арбітражного рішення Ad Hoc від 25 жовтня 2013 року.
 
30 жовтня 2019 року ТОВ «НВФ «Стілекс»стало переможцем відкритих торгів              з продажу майна банкрута ТОВ «Комстрой», а саме прав вимоги до Республіки Молдова за дебіторською заборгованістю, що підтверджується Арбітражним рішенням Ad Hoc від 25 жовтня 2013 року.
 
Повертаючи без розгляду заяву ТОВ «НВФ «Стілекс»про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу суд виходив з того, що немає підстав для поновлення строку на подання цієї заяви, оскільки реорганізація підприємства, купівля дебіторської заборгованості, відступлення права вимоги не можуть бути поважними причинами для поновлення пропущеного строку. 
 
Водночас відхиляючи доводи заявника про поважність підстав для поновлення строку на подання заяви про визнання і надання дозволу на виконання арбітражного рішення, суд не врахував таке. 
 
Матеріали справи свідчать про те, що 25 листопада 2013 року боржник - Республіка Молдова оскаржила Арбітражне рішення Ad Hoc від 25 жовтня           2013 року, яке в подальшому скасоване апеляційним судом, тому, згідно зі статтею 478 ЦПК України, ця обставина могла бути підставою для відмови                    у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу.
 
Лише з 22 березня 2018 року (після скасування Касаційним Судом Франції судового рішення Апеляційного Суду Парижа від 12 квітня 2016 року), тобто                   з відновленням дії Арбітражного рішення Ad Hoc від 25 жовтня 2013 року                       право стягувача подання заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу поновилося.
 
Цим обставинам апеляційний суд не надав належної правової оцінки і у зв`язку              з цим дійшов передчасного висновку про залишення без задоволення клопотання ТОВ «НВФ «Стілекс» про поновлення пропущеного строку на подання заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення Арбітражного суду Ad Hoc          від 25 жовтня 2013 року і повернення без розгляду самої заяви. 
 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Згідно зі статтею 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд як суд апеляційної інстанції вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, а оскаржуване судове рішення скасувати, а справу передати до апеляційного суду як суду першої інстанції для продовження розгляду. 
 
Керуючись статтями 24, 259, 351, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Стілекс» задовольнити частково.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції - Київського апеляційного суду.
 
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Повний текст постанови складений 29 січня 2021 року.

Судді:  	 А. Ю. Зайцев	
 	 	
 	С. Ю. Бурлаков 	
 	 	
 	М. Є. Червинська