Постанова
Іменем  України 
17 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 640/7978/17
 
провадження № 61-7377св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду 
м. Харкова від 27 серпня 2019 року у складі судді Ніколаєнко І. В. 
та постанову Харківського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Маміної О. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовами 
до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позовні заяви мотивовані тим, що 01 лютого 1986 року між нею 
та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2017 року було розірвано. 
Зазначала, що за час перебування у шлюбі ними спільно було придбано майно, яке у добровільному порядку вони поділити не змогли.
З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 , просила суд поділити майно подружжя, а саме визнати за нею право власності на: квартиру 
АДРЕСА_1 , загальною площею 55,1 кв. м, житловою площею 28,9 кв. м; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 54, 8 кв. м, житловою площею 25,8 кв. м; нежитлові приміщення 1-го поверху № ХY1-ХХ1, літ. «А-9», загальною площею 51,3 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .
Виділити ОСОБА_2 : домоволодіння загальною площею: літ. А-1 (дерево) загальною площею 36,6 кв. м, житловою площею 18,0 кв. м; літ. И-2 
(ш/бл, цегла) загальною площею 180,5 кв. м, житловою площею 103,6 кв. м; прибудова «а», ганок «а1», тамбур «и», сараї «Б», «Е», льохи «Г», «Н», вбиральні «Д», «Ж», душ «З», баня «К», прибудови «к», «м», навіси «Р», «Л», «П», літня кухня «М», сходи м1, альтанка «О», огорожі № № 3, 6, 9, 13, 14, хвіртка № 4, ворота № № 5, 10, зливні ями № № 7, 11, тр. колодязь № 8, сходи № 12, вимощення 11, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер 6310136600:13:021:0127, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; автомобіль марки «Nissan Patrol», 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіль марки ГАЗ 31029, 1995 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; причіп ПП, 1992 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ; грошові кошти у розмірі 
30 000,00 доларів США, розміщені на депозитних рахунках 
у ПАТ КБ «ПриватБанк».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку: літ. А-1 (дерево), загальною площею 36,6 кв. м, житловою площею 18,0 кв. м; літ. И-2 (ш/бл, цегла), загальною площею 180,5 кв. м, житловою площею 103,6 кв. м; прибудова «а», ганок «а1», тамбур «и», сараї «Б», «Е», льохи «Г», «Н», вбиральні «Д», «Ж», душ «З», баня «К», прибудови «к», «м», навіси «Р», «Л», «П», літня кухня «М», сходи м1, альтанка «О», огорожі № № 3, 6, 9, 13, 14, хвіртка № 4, ворота № № 5, 10, зливні ями № № 7, 11, тр. колодязь № 8, сходи № 12, вимощення 11, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 .
Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку: літ. А-1 (дерево), загальною площею 36,6 кв. м, житловою площею 18,0 кв. м; літ. И-2 (ш/бл, цегла), загальною площею 180,5 кв. м, житловою площею 103,6 кв. м; прибудова «а», ганок «а1», тамбур «и», сараї «Б», «Е», льохи «Г», «Н», вбиральні «Д», «Ж», душ «З», баня «К», прибудови «к», «м», навіси «Р», «Л», «П», літня кухня «М», сходи м1, альтанка «О», огорожі № № 3, 6, 9, 13, 14, хвіртка № 4, ворота № № 5, 10, зливні ями № № 7, 11, тр. колодязь № 8, сходи № 12, вимощення 11, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 .
Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири 

АДРЕСА_2 .
Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Nissan Patrol», 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності причіп ПП, 1992 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 .
Виділено в порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 30 000,00 доларів США, розміщені на депозитних рахунках 
у ПАТ КБ «ПриватБанк».
Квартиру АДРЕСА_1 залишено у спільній частковій власності.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час шлюбу 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано домоволодіння 
з надвірними будівлями, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 31 травня 1994 року № 4-7524; нежитлові приміщення 1-го поверху № ХУ1-ХХ1, літ. «А-9», загальною площею 51,3 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , 
що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлових приміщень 
від 11 липня 2007 року № 1903, які у подальшому були переобладнані 
в житлові, та зареєстровані, як квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 54,8 кв. м, житловою площею 25,8 кв. м, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. 
У зв`язку із чим суд першої інстанції на підставі частини першої статті 70 СК України вважав, що зазначене майно підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
Разом із тим, суд першої інстанції вважав обґрунтованими позовні вимоги щодо виділення у порядку поділу спільного майна подружжя грошові кошти у розмірі 30 000,00 доларів США, розміщені на депозитних рахунках 
у ПАТ «ПриватБанк» на ім`я відповідача під час перебування сторонами 
у шлюбі.
Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю 
її та відповідача квартири 
АДРЕСА_1 , загальною площею 55,1 кв. м, житловою площею 28,9 кв. м, суд першої інстанції встановивши, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 1997 року № Н6-18 зазначена квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, вважав залишити цю квартиру у спільній частковій власності сторін.
Разом із тим, оскільки ОСОБА_2 мав у користуванні автомобіль марки «NissanPatrol», 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 та причіп ПП, 1992 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 й ураховуючи те, що зазначене майно позивач просила виділити ОСОБА_2 , суд першої інстанції вважав за доцільне визнати право власності на це майно за останнім.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо виділення ОСОБА_2 автомобіля марки ГАЗ 31029, 1995 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , суд першої інстанції виходив із того, 
що зазначений автомобіль було знято з обліку у зв`язку із вибраковкою.
Крім того, суд першої інстанції, ураховуючи те, що відповідно до витягу рішення 39 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про надання земельних ділянок для експлуатації та обслуговування об`єктів самочинного будівництва» від 25 лютого 2015 року № 851/15 надано ОСОБА_2 земельні ділянки із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель житлової та громадської забудови для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по 
АДРЕСА_4 : у приватну власність земельну ділянку № НОМЕР_5 (кадастровий номер 6310136600:13:021:0127), площею 0,1000 га; в оренду земельну ділянку № НОМЕР_6 (кадастровий номер 6310136600:13:021:0128), площею 0,1407 га 
до 01 березня 2020 року, вважав, що зазначені земельні ділянки надані для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 
по АДРЕСА_4 , який підлягає розподілу в порядку спільного майна подружжя, а земельна ділянка № НОМЕР_6 (кадастровий номер 6310136600:13:021:0128), площею 0,1407 га надана в оренду до 01 березня 2020 року, тому у частині цих позовних вимог необхідно відмовити.
Разом із тим, суд першої інстанції вважав, що не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 права власності 
на нежитлові приміщення 1-го поверху № ХY1-ХХ1, літ. «А-9», загальною площею 51,3 кв. м, які розташовані за адресою: 
АДРЕСА_2 , оскільки вони реконструйовані під житлову квартиру, загальною площею 51,3 кв. м, яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_2 , що підтверджується декларацією від 11 січня 2017 року 
№ ХК 143170102101 інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради про готовність до експлуатації об`єкта та декларацією про початок виконання будівельних робіт від 12 грудня 2016 року № ХК 083163442575 інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2019 року 
у частині порядку поділу майна подружжя змінено.
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 
та за ОСОБА_2 право власності за кожним по 1/2 частині домоволодіння загальною площею: літ.А-1 (дерево) 36,6 кв. м, житловою площею 18,0 кв. м; літ. И-2 (ш/бл, цегла), загальною площею 180,5 кв. м, житловою площею 103,6 кв. м; прибудова «а», ганок «а1», тамбур «и», сараї «Б», «Е», льохи «Г», «Н», вбиральні «Д», «Ж», душ «З», баня «К», прибудови «к», «м», навіси «Р», «Л», «П», літня кухня «М», сходи м1, альтанка «О», огорожі 
№ № 3, 6, 9, 13, 14 , хвіртка № 4, ворота № № 5, 10, зливні ями № № 7, 11, тр. колодязь № 8, сходи № 12, вимощення 11, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 .
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 
та за ОСОБА_2 право власності за кожним по 1/2 частині земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер 6310136600:13:021:0127, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на: автомобіль марки «Nissan Patrol», 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; причіп ПП, 1992 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 54,8 кв. м, житловою площею 25,8 кв. м.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію у порядку поділу майна подружжя у розмірі 677 631,50 грн.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що житлові будинки, надвірні будівлі та земельна ділянка, площею 0,1 га, кадастровий номер 6310136600:13:021:0127 підлягають поділу із визнанням права власності 
за кожним із подружжя по 1/2 частині, оскільки у відповідності 
до статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважав, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 
55,1 кв. м, житловою площею 28,9 кв. м не підлягає поділу, оскільки із змісту договору купівлі-продажу від 12 лютого 1997 року № Н6-18 було встановлено, що сторони набули на неї право власності у рівних долях, тому цей об`єкт залишається спільною частковою власністю сторін.
Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя 
у частині квартири  
АДРЕСА_2 , суд апеляційної інстанції виходив 
із того, що відсутні належні та допустимі докази того, що нежитлові приміщення 1-го поверху № ХY1-ХХ1, літ. «А9», загальною площею 51,3 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , які переобладнані у житлову квартиру були власністю юридичної особи, учасником якої він був. Після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 ОСОБА_2 було здійснено реконструкцію цього нерухомого майна 
із зміною його статусу на житлове. У зв`язку із чим, суд апеляційної інстанції вважав, що квартира 

АДРЕСА_2 , це один і той самий об`єкт нерухомого майна. Ураховуючи те, що відповідач фактично проживає 
у зазначеній квартирі з новою родиною, а позивач ніколи не використовувала це приміщення, тому суд апеляційної інстанції вважав, що в порядку поділу цього об`єкту з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація у розмірі 270 180,00 грн з урахуванням вартості будівлі, 
як нежитлової, оскільки реконструкція цієї будівлі та зміна статусу відбулися після припинення шлюбних відносин.
Разом із тим, суд апеляційної інстанції вважав, що оскільки спірний автомобіль «Nissan Patrol», 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 та причіп ПП, 1992 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 у розмірі 210 529,00 грн зареєстровано за відповідачем та знаходяться у його користуванні, тому це майно в порядку поділу майна подружжя необхідно виділити у власність ОСОБА_2 
та фактично стягнути з останнього на користь ОСОБА_1 компенсацію 
за зазначений автомобіль та причіп у розмірі 210 529,00 грн.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважав, що не підлягає поділу автомобіль марки ГАЗ 31029, 1995 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , оскільки цей автомобіль було знято з обліку у зв`язку із вибраковкою.
Також, суд апеляційної інстанції вважав, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 щодо поділу депозитних коштів у розмірі 
30 000,00 доларів США, оскільки станом на час припинення стосунків між сторонами на депозитних рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 перебували грошові кошти, які були зняті ним після припинення шлюбних відносин та не було надано відповідачем належних та допустимих доказів того, що після зняття готівки з цих рахунків витратив їх в інтересах його 
з позивачем сім`ї, того, що позивач отримала половину вказаних коштів, або того, що ці кошти є його особистою власністю.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду 
ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити 
в силі.
Рішення суду першої інстанції, залишене без змін постановою суду апеляційної інстанції, у частині визнання за ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 права власності за кожним по 1/2 частині домоволодіння: літ. А-1 (дерево), загальною площею 36,6 кв. м, житловою площею 18,0 кв. м; літ. И-2 (ш/бл, цегла), загальною площею 180,5 кв. м, житловою площею 
103,6 кв. м; прибудова «а», ганок «а1», тамбур «и», сараї «Б», «Е», льохи «Г», «Н», вбиральні «Д», «Ж», душ «З», баня «К», прибудови «к», «м», навіси «Р», «Л», «П», літня кухня «М», сходи м1, альтанка «О», огорожі № № 3, 6, 9, 13, 14 , хвіртка № 4, ворота № № 5, 10, зливні ями № № 7, 11, тр. колодязь № 8, сходи № 12, вимощення 11, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 640/7978/17 
із Київського районного суду м. Харкова. Зупинено дію постанови Харківського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року.
У травні 2020 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року справу № 640/7978/17 призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір про поділ майна подружжя, судами попередніх інстанцій не належним чином встановлено обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, не з`ясовано джерело і час його придбання, оскільки не встановлено протягом якого часу сторони проживали роздільно при фактичному припиненні шлюбних відносин.
ОСОБА_2 вважав, що квартира 
АДРЕСА_2 , депозитний рахунок та спірна земельна ділянка є його особистою власністю, у зв`язку із чим не може бути розділена у порядку поділу спільного майна подружжя, оскільки не є спільним майном позивача та відповідача.
Разом із тим, вважав, що з компенсації суми, яку суд апеляційної інстанції вирішив стягнути з нього на користь позивача повинна бути виключена сума 270 180,00 грн вартість нежитлових приміщень, оскільки вони не є об`єктом спільної власності.
ОСОБА_2 посилався на те, що суди попередніх інстанцій не врахували його заперечень у яких він просив виділити спірний автомобіль «NissanPatrol» ОСОБА_1 та стягнути з останньої на його користь компенсацію за цей автомобіль. 
Також, не враховано судом апеляційної інстанції правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 27 лютого 2019 року у справі 
№ 464/7011/16-ц (61-12168св18) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внеску другим 
із подружжя відповідної грошової компенсації суми на депозитний рахунок суду під час поділу спільної сумісної власності подружжя.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У червні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 
на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2017 року 
у справі № 640/1968/17 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 01 лютого 1986 року виконкомом Вовнянської сільської ради Шосткинського району Сумської області було розірвано (а. с. 18, т. 1).
12 лютого 1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,1 кв. м, житловою площею 28,9 кв. м, що підтверджується договором купівлі-продажу від 12 лютого 1997 року № Н6-18 (а. с. 19, т. 1).
31 травня 1994 року ОСОБА_2 придбав домоволодіння з надвірними будівлями, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 31 травня 1994 року № 4-7524 (а. с. 110, 111, т. 1).
Рішенням 31 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про надання дозволу на збереження об`єктів самочинного будівництва та на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для експлуатації, обслуговування об`єктів» від 26 лютого 2014 року № 1468/14 дозволено ОСОБА_2 збереження самочинно побудованих: будинку літ. «И-2», сараю літ. «Е», тамбуру літ. «и», бані літ. «К», прибудов літ. «а», літ. «к», літ. «м», літньої кухні літ. «М», льоху літ. «Н» по 
АДРЕСА_4 . Надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею орієнтовно 0,2375 га, яка належить територіальній громаді, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по 
АДРЕСА_4 (а. с. 113, т. 1).
Рішенням 39 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про надання земельних ділянок для експлуатації та обслуговування об`єктів самочинного будівництва» від 25 лютого 2015 року № 851/15 надано ОСОБА_2 земельні ділянки із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель житлової та громадської забудови для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по 
АДРЕСА_4 : у приватну власність земельну ділянку № НОМЕР_5 (кадастровий номер 6310136600:13:021:0127), площею 0,1000 га; в оренду земельну ділянку 
№ НОМЕР_6 (кадастровий номер 6310136600:13:021:0128), площею 0,1407 га, 
до 01 березня 2020 року (а. с. 117 т. 1).
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02 квітня 2015 року № 35805857 ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 114, т. 1).
У період з 21 серпня 2012 року по 05 травня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 відкривались депозити, що підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 184, т. 1).
11 липня 2007 року ОСОБА_2 придбав нежитлові приміщення 1-го поверху № ХY1-ХХ1 в літ. «А-9», загальною площею 51,3 кв. м, які розташовані 
за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 11 липня 2007 року 
№ 1903 (а. с. 76, т. 2).
Відповідно до витягу від 16 липня 2007 року № 15237774 власником нежитлових приміщень 1-го поверху № ХY1-ХХ1 в літ. «А-9», загальною площею 51,3 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень 
від 11 липня 2007 року № 1903, є ОСОБА_2 (а. с. 79, т. 2).
16 липня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладеного договір іпотеки 
№ 010-2/07/1-727/1-07, предметом якого є нерухоме майно, зокрема: нежитлові приміщення 1-го поверху № ХУ1-ХХ1 в літ. «А-9», загальною площею 51,3 кв. м, які розташовані за адресою: 
АДРЕСА_2 (а. с. 98-102, т. 2).
Згідно декларації інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради «Про початок виконання будівельних робіт» від 12 грудня 2016 року 
№ ХК 083163442575 проведено реконструкцію нежитлових приміщень 1-го поверху № ХY1-ХХ1 в літ. «А-9», загальною площею 51,3 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , під житлову квартиру 
(а. с. 87-90, т. 2).
Згідно із декларацією інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради «Про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до 1-111 категорії складності, а саме, нежитлових приміщень 1-го поверху № ХY1-ХХ1, літ. «А-9», загальною площею 51,3 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , від 11 січня 2017 року № ХК 143170102101 місцезнаходження об`єкта: 
АДРЕСА_2 , дата початку будівництва - 13 грудня 
2016 року, дата закінчення будівництва - 23 грудня 2016 року (а. с. 91-96, 
т. 2).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень: об`єкт нерухомого майна - квартира 
АДРЕСА_2 , загальною площею 54, 8 кв. м, житловою площею 25, 8 кв. м, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 11 липня 2007 року № 1903, форма власності - приватна.
ОСОБА_2 має у користуванні автомобіль марки «Nissan Patrol», 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , причіп ПП, 
1992 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 
та автомобіль марки ГАЗ 31029, 1995 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою Регіонального сервісного центру в Харківській області від 08 жовтня 
2018 року № 31/20-4346.
Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 05 жовтня 2018 року № 211600338 начальнику ТСЦ 6341 автомобіль марки ГАЗ 31029, 1995 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , було знято з обліку у зв`язку 
із вибраковкою.
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції 
до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні 
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із пунктом 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України), з врахуванням відповідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів 
та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша 
статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми 
СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З урахуванням зазначених правових норм порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або 
з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Статтею 24 КпШС України встановлено, що майно, яке належало кожному 
з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або 
в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний 
з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, 
що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним 
з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Частиною першою статті 29 КпШС України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, 
то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна 
в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. 
Аналогічні положення закріплені у статтях 60, 70 СК України та статті 368 ЦК України.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною четвертою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте 
в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. 
Відповідно до частин першої, другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).
Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше 
не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити 
з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).
Частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), 
що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до вимог частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається 
як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами 
та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися 
на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується 
на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладені вимоги закону, суд апеляційної інстанції, встановивши, що спірне майно було набуто подружжям за час шлюбу 
на підтвердження чого позивачем надано належні та допустимі докази, при цьому презумпція спільності права власності на майно подружжя відповідачем не спростована, обґрунтовано вважав, що в силу положень статті 22 КпШС України, яка кореспондується з положеннями статті 70 СК України, є об`єктом спільної сумісної власності, яке підлягає поділу між подружжям.
При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, 
що спірна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 55,1 кв. м, житловою площею 
28,9 кв. м, не підлягає поділу, оскільки у відповідності до договору купівлі-продажу від 12 лютого 1997 року № Н6-18 сторони набули на неї право власності у рівних долях, а тому цей об`єкт є їхньою спільною частковою власністю і залишається такою після розірвання шлюбу.
Доводи касаційної скарги про те, що спірна земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_2 і не може бути розділена у порядку поділу спільного майна подружжя є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 
2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу 
в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться 
не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що 
є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, 
статті 377 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають 
у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo 
cedit» - збудоване на землі слідує за нею.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. 
За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду 
та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності 
на нерухомість.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено 
в договорі відчуження нерухомості.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 (провадження № 61-3478св18).
Отже, встановивши, що домоволодіння, житловою площею 18,0 кв. м; 
літ. И-2 (ш/бл, цегла), загальною площею 180,5 кв. м, житловою площею 
103,6 кв. м; прибудова «а», ганок «а1», тамбур «и», сараї «Б», «Е», льохи «Г», «Н», вбиральні «Д», «Ж», душ «З», баня «К», прибудови «к», «м», навіси «Р», «Л», «П», літня кухня «М», сходи м1, альтанка «О», огорожі № № 3,6,9,13,14 , хвіртка № 4, ворота № № 5,10, зливні ями № № 7,11, тр. колодязь № 8, сходи № 12, вимощення 11, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , знаходиться на спірній земельній ділянці 
є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка поділена між ними по 1/2 частині, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що у відповідності до вимог статей 120 ЗК України та 377 ЦК України право власності на цю земельну ділянку переходить у розмірі частки права власності у зазначеному житловому будинку та надвірних будівлях, до кожної із сторін, у зв`язку із чим спірна земельна ділянка підлягає поділу із визнанням права власності за кожним 
із подружжя по 1/2 частині.
Посилання у касаційній скарзі про те, що нежитлові приміщення 1-го поверху № ХY1-ХХ1, літ. «А-9», загальною площею 51,3 кв. м, які розташовані 
за адресою: АДРЕСА_2 , які переобладнані у житлову квартиру № 100 , були власністю юридичної особи, учасником якої він був 
є необгрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.
Зазначені доводи ОСОБА_2 спростовуються матеріалами справи, 
а саме: договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 11 липня 
2007 року № 1903, витягом від 16 липня 2007 року № 15237774, договором іпотеки від 16 липня 2007 року № 010-2/07/1-727/1-07, укладеним між 
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , відповідно до умов якого зазначені приміщення були придбані не юридичною особою 
ТОВ «Агровад-Вад», а ОСОБА_2 .
Встановивши, що після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 здійснив реконструкцію цього нерухомого майна із зміною його статусу на житлове, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що спірна квартира АДРЕСА_2 , це один і той самий об`єкт нерухомого майна, та ураховуючи те, що відповідач фактично проживає у цій квартирі з новою родиною, а позивач ніколи не використовувала зазначене приміщення, тому право власності 
на спірну квартиру слід визнати за ОСОБА_2 , а у порядку поділу цього об`єкту з останнього на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація у розмірі 270 180,00 грн з урахуванням вартості будівлі, 
як нежитлової, оскільки реконструкція цієї будівлі та зміна статусу відбулися після припинення шлюбних відносин.
Також, суд апеляційної інстанції встановивши, що оскільки спірні автомобіль марки «Nissan Patrol», 2006 року випуску, та причіп ПП, 1992 року випуску, зареєстровані за ОСОБА_2 та знаходяться у його користуванні, обґрунтовано вважав за можливе це майно у порядку поділу майна подружжя виділити у власність ОСОБА_2 та фактично стягнути з нього на користь ОСОБА_1 компенсацію за зазначений автомобіль та причіп у розмірі 210 529,00 грн.
Доводи касаційної скарги про те, що спірний депозитний рахунок 
є особистою власністю ОСОБА_2 , у зв`язку із чим не може бути розділений у порядку поділу спільного майна подружжя є необгрунтованими, виходячи з наступного.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови 
від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу. 
У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження 
чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя 
і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Судом апеляційної інстанції було встановлено, що станом на час припинення стосунків між сторонами на депозитних рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 загалом перебувало грошових коштів у розмірі 
32 940,77 доларів США, які були зняті ним вже після припинення шлюбних відносин.
Оскільки відповідач не надав доказів того, що після зняття готівки з цих рахунків витратив їх в інтересах його з позивачем сім`ї, того, що позивач отримувала половину вказаних коштів, або того, що ці кошти є його особистою власністю, суд апеляційної інстанції, ураховуючи те, що позивач просила поділити депозитні кошти у розмірі 30 000,00 доларів США, дійшов правильного висновку щодо задоволення цих позовних вимог та стягнення 
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частина зазначених грошових коштів.
Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника 
з висновками суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України 
(у редакції, чинній станом на 18 травня 2020 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча 
пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення 
(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 
2010 року).
З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести 
до неправильного вирішення справи у цій частині.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій під час апеляційного перегляду частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2019 року 
у незміненій під час апеляційного перегляду частині та постанову Харківського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников

Судді:                                                                                               О. М. Осіян

                                                                                                            Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович