УХВАЛА

01 квітня 2021 року 
Київ
справа №9901/92/21
адміністративне провадження №П/9901/92/21
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Желтобрюх І.Л., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про скасування ухвали,
у с т а н о в и в :
24 березня 2021 року до Верховного Суду надійшов позов ОСОБА_1 , в якому він просить скасувати ухвалу Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 24 лютого 2021 року №461/3дп/15-21 «Про відмову у відкритті дисциплінарної справи за скаргами ОСОБА_1 стосовно судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_2 , суддів Київського апеляційного суду ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ».
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 березня 2021 року для розгляду вказаної справи визначено колегію суддів у складі: судді-доповідача (головуючого судді) Мороз Л.Л., суддів: Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Рибачука А.І., Тацій Л.В .
До відкриття провадження у справі судді Мороз Л.Л. , Бучик А.Ю. та Рибачук А.І. подали заяви про самовідвід.
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2021 року заяви суддів Мороз Л.Л. , Бучик А.Ю. та Рибачука А.І. про самовідвід задоволено, постановлено відвести суддів Мороз Л.Л., Бучик А.Ю. та Рибачука А.І. від участі у розгляді позову №9901/92/21.
Матеріали позовної заяви передано до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення складу суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви передано на розгляд колегії суддів: Желтобрюх І.Л. (суддя-доповідач), Білоус О.В., Блажівська Н.Є., Шишов О.О., Яковенко М.М.
Предметом оскарження цієї позовної заяви є ухвала Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 24 лютого 2021 року №461/3дп/15-21 «Про відмову у відкритті дисциплінарної справи за скаргами ОСОБА_1 стосовно судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_2 , суддів Київського апеляційного суду ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ».
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач звернувся до ВРП із дисциплінарними скаргами на дії судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_2 , суддів Київського апеляційного суду ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Однак ВРП, за твердженням позивача, необґрунтовано відмовила у відкритті дисциплінарної справи.
За правилами частини четвертої статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні, серед інших, справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП. Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у статті 266 КАС України. 
Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за цим позовом, слід виходити з такого.
Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.
Даючи офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 вказав, що «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <…>».
Також у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним». 
Отож, гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним і стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. 
У позовній заяві йдеться про те, що ВРП за результатом розгляду скарг ОСОБА_1 необґрунтовано та безпідставно відмовила у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_2 , суддів Київського апеляційного суду ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Водночас в цій ухвалі зазначено, що така ухвала оскарженню не підлягає, з чим не погоджується позивач.
Так, статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП стосовно розгляду скарг та здійснення дисциплінарного провадження щодо судді визначаються Конституцією України, Законом України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі за текстом - Закон № 1402-VIII) і Законом України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII (надалі також - Закон №1798-VIII).
Положеннями частини десятої статті 131 Конституції України закріплено, що відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення добору суддів, прокурорів, їх професійної підготовки, оцінювання, розгляду справ щодо їх дисциплінарної відповідальності, фінансового та організаційного забезпечення судів.
В Україні діє ВРП, яка розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора (пункт 3 частини першої статті 131 Конституції України).
Згідно зі статтею 108 Закону № 1402-VIII дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.
Відповідно до статті 42 Закону № 1798-VIII дисциплінарне провадження розпочинається за скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарна скарга), поданою відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», або за ініціативою Дисциплінарної палати чи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом.
Дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати ВРП.
Дисциплінарне провадження включає: 1) попереднє вивчення та перевірку дисциплінарної скарги; 2) відкриття дисциплінарної справи; 3) розгляд дисциплінарної скарги та ухвалення рішення про притягнення або відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.
Дисциплінарне провадження здійснюється у розумний строк. Строки здійснення дисциплінарного провадження визначаються цим Законом та регламентом ВРП.
Пунктом 1 частини першої статті 43 Закону №1798-VIII передбачено, що член Дисциплінарної палати, визначений для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (доповідач): вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону та наявність підстав для залишення без розгляду дисциплінарної скарги чи відмови у відкритті дисциплінарної справи.
Підстави для відмови у відкритті дисциплінарної справи визначено у частині першій статті 45 Закону № 1798-VIII, відповідно до якої у відкритті дисциплінарної справи має бути відмовлено, якщо:
1) факти неналежної поведінки судді, що повідомляються у дисциплінарній скарзі, вже були предметом перевірки та розгляду і щодо них відмовлено у відкритті дисциплінарної справи або ухвалено рішення у дисциплінарній справі;
2) закінчився встановлений законом строк для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності;
3) очевидною метою подання скарги є спонукання судді до ухвалення певного судового рішення;
4) суть скарги зводиться лише до незгоди із судовим рішенням.
Згідно з частиною другою цієї статті рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи ухвалюється Дисциплінарною палатою та оскарженню не підлягає.
Наведене законодавче регулювання дає підстави до висновку, що рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи не може бути самостійним предметом оскарження в судовому порядку, а отже позивач звернувся до суду з вимогами, які не належить розглядати в суді.
Також слід зауважити, що позивач, попри те, що має право подати скаргу на дії судді й ініціювати у такий спосіб дисциплінарне провадження, усе ж не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з розв`язанням питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Оцінювати дії судді під час виконання посадових обов`язків має повноваження винятково ВРП у визначеному законом порядку й рішення цього органу щодо притягнення чи відмови у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки для такого судді, але не для особи-скаржника. Тому правом на оскарження рішень/дій ВРП, її органів, що здійснюють дисциплінарне провадження, наділені тільки суб`єкти цього провадження в порядку, передбаченому законом. 
Отже, оскаржена ухвала, незважаючи на те, що її постановлено за наслідками звернення позивача, не створює для нього жодних юридичних прав та/чи обов`язків.
Зважаючи на завдання дисциплінарного провадження та правовий статус ВРП у цих правовідносинах, рішення її дисциплінарного органу не може порушувати особистих прав та/або інтересів заявника, а тому таке рішення Дисциплінарної палати ВРП не може бути самостійним предметом судового розгляду.
Наведений висновок узгоджується з чіткою та послідовною практикою Великої Палати Верховного Суду, зокрема, постановами від 15 лютого 2018 року у справі №П/800/526/17, від 19 квітня 2018 року у справі № П/800/570/17, від 7 листопада 2019 року у справі № 901/227/19.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
З огляду на зазначене у відкритті провадження в справі за позовом ОСОБА_1 слід відмовити.
Крім того, слід звернути увагу й на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2019 року у справі № 9901/495/19 зауважується, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Беручи до уваги те, що спір, щодо розв`язання якого звернувся Позивач, не може розглядатися судами, Верховний Суд не роз`яснює, до юрисдикції якого суду належить його розв`язання.
Керуючись положеннями статей 22, 170, 266 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про скасування ухвали.
Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                              І. Л. Желтобрюх