ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 жовтня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/2801/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Лукманової О.М., Дурасової Ю.В.,     
за участю секретаря судового засідання Новошицької О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.11.2019,  ( суддя Кисель Р.В.)  по справі за позовом   ОСОБА_1  до  Запорізької митниці ДФС  про визнання протиправними  скасування рішення та картки відмови,- 

в с т а н о в и В:
            
У червні 2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Запорізької митниці ДФС , в якій позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості №UA112080/2018/000074/1 від 26.12.2018, прийняте відповідачем за результатами перевірки митної декларації №UA112080/2018/030198 від 10.12.2018; визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA112080/2018/00810, прийняте відповідачем за результатами перевірки митної декларації №UA112080/2018/030198 від 10.12.2018.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.11.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Рішення суду обгрунтовано тим, що позивач фактично погодився із методом визначення митної вартості та митною вартістю товару, зазначених органом доходів і зборів у рішенні про коригування митної вартості товару, вказавши їх у новій митній декларації від 27.12.2018 №UA112080/2018/032268, а тому правовий спір між сторонами щодо узгодження митної вартості припинив існувати з моменту подання нової митної декларації.
Суд зазначив, що після подання позивачем декларації від 27.12.2018 №UA112080/2018/032268 та її прийняття митним органом, процедура митного оформлення імпортованого товару фактично завершилась, а спірне рішення про коригування митної вартості товару та карта відмови вичерпали свою юридичну силу.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач   подав  апеляційну скаргу, в якій просив прийняти нове рішення , яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем в процесі здійснення митного оформлення було надано усі необхідні первинні документи, зміст яких містить усі необхідні відомості про об`єкт (товар, атомобіль)митного оформлення та ціну контракту (договору),що дає підставу застосувати основний метод визначення митної вартості згідно ст.57 Митного кодексу України, а саме за ціною договору.   
Крім того, вказує на відсутність підстав для визначення відповідачем митної вартості товару за резервним методом на підставі електронного каталогу SCHWACKE, без врахування технічного стану транспортного засобу. Також зазначає, що відповідачем не проведено належних консультацій з позивачем у зв`язку із незгодою із заявленою декларантом митною вартістю товару. Посилання відповідача на погодження позивачем ціни шляхом випущення товару у вільний обіг за митною декларацією №UA112080/2018/032268 від 27.12.2018 вважає передчасним та недопустимим. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено  що, 23.11.2018 ОСОБА_2 (покупцем) укладено з компанією “МБ Гульбінас 33” (продавцем), код НОМЕР_1 , м. Каунас, Литовська республіка, договір купівлі-продажу транспортного засобу від 23.11.2018, а саме автомобілю марки MERSEDES-BENZ .
10.12.2018 митним брокером ТОВ “Вінат-Сервіс” до митного контролю та митного оформлення було надіслано засобами електронного зв`язку, згідно ст. 257 Митного кодексу України №4495-VI від 13.03.2012 (далі - МК України), митну декларацію (далі - МД) в режимі ІМ 40, якій присвоєно №UA112080/2018/030198 (довідковий номер 812) на товар: “Легковий автомобіль – 1 шт. Марки - MERSEDES-BENZ, модель - С 200 CDI, тип кузова – універсал, колір – сірий, колісна формула 4Х2, місце для сидіння – 5, включаючи водія, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , тип двигуна – дизель, з робочим об`ємом двигуна – 2143 см.куб, знаряджена маса 1440 кг, календарний рік виготовлення 2011, модельний рік виготовлення 2011, дата першої реєстрації – 24.10.2011. Показники одометра – 175047 км. Рівень екологічної норми – EURO 5. Був у використанні. Призначений для перевезення людей. Не містить у своєму складі передавачів або передавачів та приймачів. Країна виробництва: DE. Країна походження: 00. Виробник DAIMLER AG, Німеччина. Торгівельна марка MERSEDES-BENZ .
До митного оформлення позивачем надіслано документи зазначені в гр. 44 МД №UA112080/2018/030198 від 10.12.2018, а саме:
1. Митна декларація, форма якої затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року №431, від 28.11.2018 №б/н ; 2. Акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу від 28.11.2018 № UA205010/2018/217343;
3. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 23.11.2018 № НОМЕР_4 ; Квитанція MBGL №0324 від 23.11.2018 ; Некласифікований зовнішньоекономічний  (договір) контракт №б/н від 23.11.2018; Висновок від 05.12.2018 №08/2342/11727;  Довідка №б/н від 28.11.2018; Свідоцтво  про тимчасову реєстрацію №16198268 від 27.11.2018; Квитанція (про сплату митних платежів) №0.0.1198180176.1 від 28.11.2018; Рахунок MBG №0324 від 23.11.2018; Сертифікат відповідності щодо індивідуального затвердження колісного транспортного засобу від 03.12.2018 № UA.009.60868-18; Паспортний документ фізичної особи, що містить інформацію про місце постійного або тимчасового проживання на території України від 30.03.2016 № НОМЕР_5 .
Задекларована вартість автомобіля склала 5500 євро.
При перевірці правильності визначення митної вартості товару, у митного органу виникли сумніви щодо достовірності фактурної вартості заявленого до митного оформлення товару, встановлено, що надані до митного оформлення документи містять розбіжності та не містять усіх відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за товар, а саме:
- відповідно до договору купівлі №б/н від 23.11.2018 та рахунку MBG №0324 оплата повинна бути здійснена за авто MERSEDES-BENZ С200 (VIN) НОМЕР_2 , проте така інформація відсутня в платіжному документі від 23.11.2018 № MBGL №0324 (а саме (VIN) авто), що не дає змогу ідентифікувати за який саме товар здійснено оплату.
- у органу доходів і зборів наявна інформація щодо вищої митної вартості подібного товару на рівні 9750 євро/шт.
Враховуючи вищезазначене, позивача було повідомлено про необхідність протягом 10 календарних днів надати, згідно ч. 3 ст. 53 Митного кодексу України, наступні документи для підтвердження митної вартості: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) виписку з бухгалтерської документації; 4) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 5) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Також, відповідно до ч. 6 ст. 53 Митного кодексу України, позивача було повідомлено про можливість за власним бажанням подати додаткові наявні у нього документи для підтвердження заявленої ним митної вартості товару (такі як банківські, платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити необхідні для ідентифікації ввезеного товару).
26.12.2018 брокером повідомлено про надання додаткових документів (квитанції MBGL №0324 від 23.11.2018) та зазначено: “інші документи на підтвердження заявленої митної вартості товару надати не маємо можливості”.
За результатами здійсненого контролю правильності визначення митної вартості товарів митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UА112080/2018/000074/1 від 26.12.2018 та винесено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА12080/2018/00810 . 
Рішенням про коригування митної вартості товарів № UА112080/2018/000074/1 від 26.12.2018 визначена вартість автомобіля MERSEDES-BENZ С200 в розмірі 9750 євро.
Оформлення вищезазначеного товару декларантом було здійснено та випущено у вільний обіг за митною декларацією № UА12080/2018/032268 від 27.12.2018 .
Не погодившись з рішенням про коригування митної вартості товарів та карткою відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Згідно з   статтею 248 Митного кодексу України   (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.
Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії (частина перша   статті 257 Митного кодексу України).
Статтею 49 Митного кодексу України   передбачено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
При цьому ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця (частина п`ята   статті 58 Митного кодексу України).
Відповідно до частини першої   статті 57 Митного кодексу України   визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Таким чином, методи визначення митної вартості товарів можуть бути підрозділені на: а) основний; б) другорядні. Крім того, митним законодавством передбачена система другорядних методів. Під час визначення митної вартості товарів учасник митних відносин може застосувати тільки один із різновидів методів - основний метод або ж конкретний другорядний метод. Застосування методу визначення вартості товарів повинно бути обґрунтованим.
Згідно з частиною другою   статті 54 Митного кодексу України   контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій   статті 58 цього Кодексу.
За правилами частини третьої   статті 58 Митного кодексу України   у разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої   статті 57 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої   статті 53 Митного кодексу України   у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Таким чином, документальне підтвердження в аспекті відповідних митних процедур має своїм завданням підтвердити: а) заявлену митну вартість товарів; б) обраний суб`єктом господарювання метод визначення такої вартості.
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій   статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (частина друга   статті 53 Митного кодексу України).
За правилами частини п`ятої   статті 53 Митного кодексу України   забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
Зі змісту   статті 53 Митного кодексу України   слідує, що законом визначений вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.
Дана норма кореспондує й положенням частини третьої   статті 318 Митного кодексу України, якою встановлено, що митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.
Водночас частиною третьою   статті 53 Митного кодексу України   встановлено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей.
Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
При цьому витребовувати необхідно, лише, ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені   статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Зі змісту положень розділу III ("Митна вартість товарів та методи її визначення")   Митного кодексу України   випливає, що в аспекті реалізації процедур із визначення митної вартості товарів основоположну роль відіграє принцип обґрунтованості. Так, зокрема, митний орган повинен дотримуватися вимог принципу обґрунтованості при: а) встановленні належного до застосування методу визначення митної вартості товарів; б) встановленні достатнього переліку документів для цілей визначення митної вартості товарів. Відповідно до положень пункту третього частини другої   статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України   у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.

Подані декларантом документи містять всі дані, необхідні для визначення митної вартості товару, а саме з поданих декларантом документів слідує, що позивач придбав автомобіль, митне оформлення якого здійснювалося за   №UA112080/2018/030198 від 10.12.2018, а саме:
1. Митна декларація, форма якої затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року №431, від 28.11.2018 №б/н ; 2. Акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу від 28.11.2018 № UA205010/2018/217343;
3. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 23.11.2018 № НОМЕР_4 ; Квитанція MBGL №0324 від 23.11.2018 ; Некласифікований зовнішньоекономічний  (договір) контракт №б/н від 23.11.2018; Висновок від 05.12.2018 №08/2342/11727;  Довідка №б/н від 28.11.2018; Свідоцтво  про тимчасову реєстрацію №16198268 від 27.11.2018; Квитанція (про сплату митних платежів) №0.0.1198180176.1 від 28.11.2018; Рахунок MBG №0324 від 23.11.2018; Сертифікат відповідності щодо індивідуального затвердження колісного транспортного засобу від 03.12.2018 № UA.009.60868-18; Паспортний документ фізичної особи, що містить інформацію про місце постійного або тимчасового проживання на території України від 30.03.2016 № НОМЕР_5 .
Задекларована вартість автомобіля склала 5500 євро, що відповідає положенням статтям   58,   368 МК України.
Разом з тим, як встановлено судом першої інстнції , при прийнятті оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів відповідачем використано виключно інформацію, надану у зв`язку зі спрацюванням ризиків  (митна вартість товару нижча митної вартості ідентичних товарів... вартість 9750 Євро), при цьому не наведено порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за резервним методом.
Так, у постанові від 25 лютого 2020 року у справі N 260/718/19 Верховний Суд дійшов правового висновку, що спрацювання системи управління ризиками АСАУР є лише рекомендацією посадовій особі органу доходів і зборів більш детально проаналізувати умови зовнішньоекономічної операції, та не може бути безумовною підставою для відмови в оформленні товару за самостійно заявленою декларантом митною вартістю товарів. Різниця між вартістю товару, задекларованого особою та вартістю схожих товарів, що розмитнювались цією особою чи іншими особами у попередніх періодах також не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товарів до показників автоматизованої системи аналізу та управління ризиками. Верховний Суд у цій справі зауважив, що рішення про коригування митної вартості товару не може базуватися виключно на інформації ЄАІС ДФС України, оскільки порядок її формування, ведення, отримання інформації, а також порядок використання її даних суб`єктами господарських відносин при здійсненні ними зовнішньоекономічної діяльності   Митним кодексом України   не передбачено. Також слід врахувати, що в ЄАІС ДФС України відсутня інформація про коригування заявленої митної вартості товарів, а також інформація щодо судових рішень з питань визначення митної вартості товарів та методів її визначення, у зв`язку з чим така інформаційна база не містить всіх об`єктивних даних щодо імпортованих в Україну товарів, які підтверджуються документально та підлягають обчисленню. Крім того, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням другорядних методів.
Частиною першою   статті 9 КАС України   передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями частини другої   статті 77 КАС України   визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За змістом частини другої   статті 6 КАС України   суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів "   встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до   статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"   суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
У пункті 36 рішення від 4 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Зміст висновків Європейського суду з прав людини у наведеному та інших рішеннях свідчать про те, що основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень, є невід`ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.
Іншим не менш важливим елементом верховенства права є принцип правової визначеності; при реалізації права суб`єктові гарантуватися правова визначеність застосування судом правових норм, що регулюють його поведінку.
Офіційне розуміння правової визначеності як елемента верховенства права надано в пункті 3.1 мотивувальній частині   рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010   по справі N 1-25/2010, відповідно до якого одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці є допустимим за умови передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинно базуватися на критеріях, які дадуть змогу передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.
Відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, зокрема щодо оскарження прийнятих митними органами рішень врегульовані положеннями   Митного кодексу України   (надалі також -   МК України; тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 2 частини третьої   статті 52 МК України   декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, мають право: на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються:у разі визнання митним органом заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю;
у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом;у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до   розділу Х цього Кодексу   в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої   статті 55 цього Кодексу; Крім того пунктом 4 частини третьої   статті 52 МК України   надано право декларанту оскаржувати у порядку, визначеному главою 4   цього Кодексу, рішення митного   органу щодо коригування митної вартості оцінюваних товарів та бездіяльність митного органу щодо неприйняття протягом строків, встановлених   статтею 255 цього Кодексу   для завершення митного оформлення, рішення про визнання митної вартості оцінюваних товарів
За змістом частини першої   статті 24 МК України   кожна особа має право оскаржити рішення, дії або бездіяльність митних органів, їх посадових осіб та інших працівників, якщо вважає, що цими рішеннями, діями або бездіяльністю порушено її права, свободи чи інтереси.
Частиною першою   статті 29 МК України   передбачено, що рішення, дії або бездіяльність митних органів або їх посадових осіб можуть бути оскаржені безпосередньо до суду в порядку, визначеному законом.
Наведені положення   Митного кодексу України,   Кодексу адміністративного судочинства України   дають підстави для висновку, що право на оскарження декларантом рішення митного органу про коригування митної вартості ввезених товарів та на оцінку судом його доводів щодо протиправності такого рішення не поставлено в залежність від того яким чином декларант скористався правом на випуск товару у вільний обіг: чи то шляхом сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом, чи то шляхом сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої   статті 55 цього Кодексу).
Натомість, при запроваджені на практиці обмежень щодо неможливості отримання правового захисту та аналізу судом оскаржуваного рішення на відповідність критеріїв, закріпленим у частині другій   статті 2 КАС України, внаслідок подання нової митної декларації, такі обмеження є не допустимими, оскільки не відповідають умовам передбачуваності та не базуються на обставинах, які дадуть змогу передбачити декларанту юридичні наслідки своєї поведінки, тобто такими, що не відповідають принципу правової визначеності.
Суд звертає увагу на те, що за загальним правилом подання митної декларації після врегулювання питання щодо правильності визначення митними органами митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України, означає відсутність спору щодо цього питання. Водночас, подальше декларування відповідним суб`єктом митної вартості товару в розмірі, визначеному митним органом, може бути підставою для її перегляду тільки за умови наявності обґрунтованих сумнівів щодо дотримання суб`єктом владних повноважень законодавства з питань митної справи при визначенні розміру цієї митної вартості.
Щодо посилання суду першої інстнції  на постанову Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі N 816/2396/17, суд зазначає, що у цій справі зазначено, що до предмету доказування у цій категорії справ входять обставини заповнення митної декларації, яку подано до митного оформлення, а також обставини щодо подання нової митної декларації - у випадку прийняття митним органом рішення про коригування заявленої митної вартості. Дослідження відомостей з відповідних граф митних декларацій є необхідним для правильного вирішення такого спору, зокрема для висновку про те, погодився чи не погодився декларант із скоригованою митним органом митною вартістю. Останнє, в свою чергу, має значення для висновку про те, чи продовжує існувати між сторонами правовий спір.
При цьому, суд звертає увагу на те, що фактично, звертаючись із позовом про скасування рішення про коригування митної вартості, яке ухвалене до заповнення відповідних граф митної декларації та подання її для випуску у вільний обіг товарів, позивач висловив свою незгоду із таким, а відтак суд зобов`язаний надати оцінку відповідним доводам.
Аналогічний підхід застосовано Верховний Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду при ухваленні постанови від 21 лютого 2020 року у справі N 826/17123/18, де зазначено, що реалізація права на судовий захист своїх прав та інтересів не може перебувати у залежності від використання особою своїх прав на їх позасудовий захист.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову із прийняттям у цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Керуючись статтями     241-245,     250,     315,     317,     321,     322,     327,     329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – задовольнити.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.11.2019 скасувати.
Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості №UA112080/2018/000074/1 від 26.12.2018, прийняте відповідачем за результатами перевірки митної декларації №UA112080/2018/030198 від 10.12.2018; визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA112080/2018/00810, прийняте відповідачем за результатами перевірки митної декларації №UA112080/2018/030198 від 10.12.2018.
                    Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова