Справа № 127/485/20
Провадження № 22-ц/801/127/2021
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Стадника І. М., Сопруна В. В.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач  ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2  на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Воробйова В. В. в місті Вінниці, зі складенням повного тексту судового рішення 28 жовтня 2020 року, 
у цивільній справі № 127/485/20 за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання та додаткових витрат , 

встановив:
У січні 2020 року ОСОБА_1  звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.04.1998, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.10.2013 було розірвано.
Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх доньок:  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , та  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з позивачем та перебувають на її утриманні.
Оскільки, після розірвання шлюбу відповідач добровільно приймати участь в утриманні доньок відмовлявся, то рішенням Вінницького міського суду Вінницької області з нього було стягнуто аліменти до досягнення дітьми повноліття в розмірі 3000,00 грн. на кожну дитину, проте згодом рішенням суду від 23.10.2017 розмір аліментів був зменшений до 1/4 частки від заробітку доходу, але не менше 50% для дитини відповідного віку до досягнення повноліття.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 виповнилося 18 років та виплата аліментів на її утримання припинилась. Разом з тим, донька є студенткою денної форми навчання Київського національного університету ім. Тараса Шевченка та потребує матеріальної підтримки.
Відповідач має можливість матеріально утримувати доньку, так як він працює перекладачем, надає послуги психолога та допомагає всиновлювати іноземними громадянам українських дітей, знімається в кіно та на телепередачах, проводить заняття у власній театральній студії і до настання донькою повноліття сплачував аліменти.
Позивач зазначає, що ОСОБА_2 зобов`язаний нести додаткові витрати на утримання дитини, у зв`язку з її навчанням у вищому навчальному закладі в м. Києві. Так, позивачем було сплачено 7 140,00 грн. за проживання доньки в гуртожитку.
В зв`язку з тим, що позивачу самостійно важко оплачувати всі витрати доньки, вона звернулася до суду з цим позовом та просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 4 000,00 грн. до досягнення нею 23 років. Також просила стягнути з відповідача 1/2 понесених нею витрат на оплату гуртожитку в сумі 3 570,00 грн. та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати і витрати на правову допомогу.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі розміром 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 коп.) щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом, тобто з 10.01.2020, на період навчання дочки у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, та не більше ніж до досягнення дочкою 23-х років.
В решті позовних вимог відмовлено.
Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи та неповного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи.
Скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про те, що відповідач зобов`язаний утримувати повнолітню ОСОБА_4 під час продовження нею навчання, оскільки перебуває в рівному з позивачем матеріальному становищі та не довів тяжкого стану свого здоров`я і важкого матеріального становища, не відповідають обставинам справи та зроблені без врахування положень статей 198, 199, 200 СК України. Суд не врахував того, що на даний час він не має можливості надавати таку допомогу, що підтверджується поданими до суду доказами, при цьому правильно встановив низький рівень його доходів, але не надав цьому відповідної оцінки. Вказує, що його щомісячні витрати є очевидними, і що його щомісячна зарплата розміром 3 944,50 грн. ледь покриває його щомісячні витрати. Але суд проігнорував додані ним докази, тому він не може сплачувати аліменти дочці ОСОБА_4 , яка продовжує навчання, а присудження будь-якої суми буде для нього фінансовим тягарем, що негативно вплине на його становище. Суд не взяв до уваги в повній мірі стан здоров`я відповідача та безпідставно вказав на те, що він не довів суду належними доказами наявність захворювань та необхідність нести витрати на лікування. Крім того, суд не врахував настання 13.02.2021 його пенсійного віку, і йому у якості пенсіонера буде неможливо сплачувати до червня 2023 року аліменти в розмірі 2 000 грн. До того ж суд не врахував факт навчання ОСОБА_4 в університеті на бюджетній основі, що вказує на необхідність понесення нею менших витрат в зв`язку з навчанням. Також суд не дав належної оцінки та не дослідив матеріальний стан позивача, який є набагато кращим ніж його, а витрати на навчання дитини суд поклав на позивача та на нього у рівних долях. Крім того, зазначає, що визначена судом до стягнення сума аліментів в розмірі 2 000 грн. щомісяця для сплати на користь позивача дорівнює більш як 50% його заробітної плати, що унеможливлює його існування з економічної точки зору та є порушенням конституційних прав відповідача. Вважає, що позивач не мала правових підстав для подання цього позову, оскільки їхня донька на момент подання позову вже протягом 4-х місяців проживала окремо від матері. Відповідно позивач не надала доказів проживання разом з донькою ОСОБА_4 , тому ухвалене рішення про стягнення аліментів на її користь на утримання повнолітньої доньки, є хибним та упередженим, так як порушує права повнолітньої особи, яку суд в порушення вимог ч. 3 ст. 199 СК України не викликав в судове засідання для надання пояснень. Також вказує, що суд допустив порушення вимог ст. 11 ЦПК України вийшовши за межі заявлених позовних вимог, оскільки вважає, що позивач у своїй позовній заяві просила стягнути з нього аліменти на її користь на утримання повнолітньої доньки до досягнення нею 23 років одноразово в розмірі 4 000 грн., проте оскаржуваним рішенням було визначено стягувати з нього аліменти кожного місяця з моменту подання позову до закінчення навчання донькою, хоча таких вимог позивач не заявляла. 
Позивач ОСОБА_1 в строк, встановлений судом, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання у визначеному рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2020 року розмірі. При цьому посилається на відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів ОСОБА_2 в період з 01.01.2017 по 30.06.2018 та відповідь на запит Департаменту забезпечення прав дітей та оздоровлення Міністерства соціальної політики від 30.10.2019 №2099/0/141-19/375 про те, що відповідно до інформації, яка міститься в Книзі реєстрації справ громадян України, які проживають за межами України та іноземців, які бажають усиновити дитину в Україні, ОСОБА_2 подано три справи у 2018 році, та одна справа у 2019 році.
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов таких висновків. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає не повністю. 
По справі встановлено наступні обставини.
Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.04.1998, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.10.2013 було розірвано (а.с.4-5).
Згідно із свідоцтвом про народження серії  НОМЕР_1 , виданим 29.05.2002 міським відділом реєстрації актів громадського стану управління юстиції Вінницької області, батьками  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2  та  ОСОБА_1 (а.с.14).
З довідки Київського національного університету ім. Тараса Шевченка №20637 від 09.12.2019 вбачається, що ОСОБА_4  є студентом 1 курсу освітнього рівня «бакалавр» денного факультету комп`ютерних наук та кібернетики. Закінчує навчання 30.06.2023 року (а.с.17).
З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що позивач на праві власності володіє двома квартирами у м. Києві (а.с.36-38), однією квартирою в м. Вінниці (а.с.53) одним будинком в м. Вінниці (а.с.54-57), частиною домоволодіння в м. Вінниці (а.с.103), має легковий автомобіль NISAN MICRA 1.2 (а.с. 59), працює офіційним представником італійської Асоціації «СОС Бамбіно Інтернешенел Адоншн Онлюс», яка проводить міжнародне усиновлення українських дітей в Україні (а.с.40-44,48), є керівником Приватного підприємства «Апріорі Люкс» (а.с.49), Приватного підприємства «Туристичне агентство «ВСЕСІВТ-ТУР» (а.с.50), Вінницького обласного благодійного фонду духовності та соціального розвитку «Поділля» (а.с.51).
При цьому судом першої інстанції враховано, що хоча і позивач є власником двох підприємств та благодійного фонду, проте їх розмір внеску до статутного фонду є досить незначним (500,00 грн., 350,00 грн.), а благодійна діяльність взагалі не може приносити будь-якого розміру доходу. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо розміру доходу, отриманого під час здійснення позивачем підприємницької діяльності.
Крім того, судом встановлено, що матеріали справи не містять письмових відомостей про кількість справ, які були подані позивачем до суду з метою усиновлення іноземними громадянами дітей України в період з часу звернення до суду з вказаним позовом. В матеріалах справи містяться лише відомості станом на 2015-2017 роки. 
В матеріалах справи міститься квитанція про отримання позивачем 07.03.2013 коштів за усиновлення дітей в розмірі 15 020,00 грн. або 1 365,45 євро (а.с.46). Проте, судом враховано, що дані кошти були отримані ОСОБА_1 задовго до подання до суду даного позову, тобто вони не можуть бути доказом підтвердження матеріального стану позивача станом на 2020 рік.
Також в матеріалах справи містяться відомості про неодноразовий перетин позивачем державного кордону в 2019 році (а.с. 111).
З приводу матеріального стану відповідача, судом встановлено наступне.
З відповіді Вінницької об`єднаної державної податкової інспекції від 19.10.2017 вбачається, що відповідач перебував на податковому обліку у Вінницькій ОДПІ з 04.05.1995 по 03.10.2016 як фізична особа підприємець, проте з 03.10.2016 перебуває в стадії припинення (а.с.63).
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач з 07.06.2017 працевлаштований на посаду психолога, перекладача з іноземних мов та режисера театрального та кіномистецтва у Центрі професійного розвитку та психотерапевтичної допомоги «Імаго» з посадовим окладом в розмірі 4900,00 грн., отримує після оподаткування - 3944,50 грн. (а.с.64).
Відповідно до довідки Територіального сервісного центру 0541 від 13.09.2017 за ОСОБА_2 транспортні засоби не зареєстровані (а.с.65). 
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.01.2018 року встановлено, що ОСОБА_2 володіє на праві власності однією квартирою в м. Вінниці (а.с.66).
       При цьому, суд критично поставився до частини консультативних висновків про стан здоров`я відповідача датованих станом на 2015-2017 роки, оскільки позивач звернулась в суд з даним позовом в 2020 році. Разом з тим, відповідачем також надано докази про стан його здоров`я датовані 2019 роком, що прийнято судом до уваги (а.с.85,86).
Суд також взяв до уваги твердження позивача про те, що відповідач знімається в кіно та на телепередачах, оскільки ОСОБА_2 не заперечує вказану обставину. Проте, відповідач зазначив, що даний вид доходу є нерегулярним та його безкоштовно запрошують на місцеве телебачення для проведення консультацій на безоплатній основі (а.с.75). Належних доказів отримання відповідачем доходу за вказані види діяльності, позивачем суду не надано.
З відповіді Департаменту забезпечення прав дітей та оздоровлення Міністерства соціальної політики від 30.10.2019 року вбачається, що під час здійснення представництва ОСОБА_2 італійських сімейних пар при усиновленні ними українських дітей ним було подано три справи у 2018 році та одну справу в 2019 році до суду (а.с.6).
Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання.
Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 Сімейного кодексу України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги (статті 199, 200, 201 цього Кодексу).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції керувався тим, що право повнолітньої дитини ОСОБА_4 , яка продовжує навчання, на матеріальне утримання з боку відповідача порушено і таке право підлягає судовому захисту, шляхом стягнення з нього аліментів у твердій грошовій розміром 2 000 грн. щомісячно. Отже, враховуючи матеріальний стан обох сторін, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач має можливість сплачувати кошти на утримання своєї повнолітньої доньки, яка навчається та потребує допомоги, проте в меншому розмірі ніж зазначила позивач, оскільки нею не доведено та не підтверджено матеріалами справи платоспроможність відповідача сплачувати аліменти в розмірі 4 000,00 грн.
       При цьому, суд правильно встановив, що посилання відповідача на те, що позивач не мала права подавати позов в інтересах повнолітньої доньки у цій справі не заслуговують на увагу, оскільки в пункті 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. У разі заявлення позову одним із батьків суд може залучити до участі у справі (якщо залежно від її обставин визнає необхідним) повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися і на користь яких у зв`язку з цим стягуються аліменти.
З приводу посилання відповідача на ті обставини, що прохальна частина позовної заяви не містить вимоги «щомісячно», то суд обґрунтовано не взяв до уваги такі твердження відповідача, оскільки законодавцем визначено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчатись, тобто на весь період навчання, який охоплює період від вступу до закінчення чи відрахування з навчання. Аліменти сплачуються щомісячно з метою забезпечення інтересів дитини протягом всього періоду виплати аліментів. 
Разом з тим судом першої інстанції належним чином не перевірено доводів позивача про те, чи спроможний відповідач надавати матеріальну допомогу на її утримання у визначеному розмірі та не наведено обґрунтованих мотивів прийнятого ним рішення в частині стягнення з відповідача аліментів саме в розмірі 2 000 гривень щомісячно.
Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до частини першої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Виявлення бажання на отримання матеріальної допомоги у зв`язку з продовженням навчанням є правом повнолітньої дочки (сина) або одного з батьків, з якими вона (він) проживають, яке нерозривно пов`язано з обов`язковою умовою можливості відповідача надавати таку допомогу і така умова оцінюється судом у сукупності з іншими обставинами, що мають істотне значення для вирішення спору.
Отже, Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звертає увагу судів на те, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Позивач ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів які б свідчили про потребу дитини і водночас спроможність відповідача сплачувати аліменти у заявленому нею розмірі. Докази, на які посилається позивач, доводять потреби повнолітньої дитини, яка продовжує навчання в допомозі з боку батьків, проте жодним чином не обґрунтовують її заявлений розмір.
Встановивши, що дочка сторін -  ОСОБА_4  є студентом 1 курсу освітнього рівня «бакалавр» денного факультету комп`ютерних наук та кібернетики Київського національного університету ім. Тараса Шевченка та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а її батько ОСОБА_2 є працездатний та офіційно працевлаштований, має можливість надавати доньці допомогу, суд першої інстанції дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази на предмет їх належності, допустимості та достатності для правильного вирішення справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення аліментів.
Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що його матеріальний стан не дає йому можливості сплачувати аліменти, що підтверджується поданими до суду доказами, при цьому вважає, що суд правильно встановив низький рівень його доходів, але не надав цьому відповідної оцінки. Вказує, що його щомісячні витрати є очевидними, і що його щомісячна зарплата розміром 3 944,50 грн. ледь покриває такі витрати, а присудження будь-якої суми буде для нього фінансовим тягарем, що негативно вплине на його становище. 
Відповідно до приписів статті 128 КЗпП України та частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 % заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 %.
Водночас згідно з частиною першою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
За таких обставин визначений судом розмір аліментів призведе до отримання відповідачем заробітної плати, яка не забезпечить необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб відповідача.
Отже, враховуючи матеріальний стан відповідача, наявність хронічних захворювань, необхідність нести щомісячні витрати в тому числі і на лікування, виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості, наявності у обох батьків обов`язку утримувати повнолітню дочку, яка продовжує навчання, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.
З урахуванням всіх обставин, які мають значення для справи, колегія суддів вважає необхідним змінити розмір аліментів на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_4 , яка продовжує навчання, зменшивши його розмір з 2 000 грн. до 1 000 грн. щомісячно.
Такий розмір аліментів буде справедливим, співмірним, реальним та мінімально необхідним для забезпечення потреб повнолітньої доньки, яка продовжує навчання та відповідатиме платоспроможності самого відповідача. При цьому суд враховує і можливість дитини отримувати допомогу від матері.
Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення та ухвалення апеляційним судом нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 369, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2020 року змінити.
Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі розміром 1 000 (одна тисяча) грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом, тобто з 10.01.2020 року, на період навчання дочки у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, та не більше ніж до досягнення дочкою 23-х років.
У решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

       Головуючий                                                 Ю. Б. Войтко

       Судді:                                                          І. М. Стадник

                                                       В. В. Сорпун