Номер провадження: 22-ц/813/1550/21 
Номер справи місцевого суду: 523/16915/17
Головуючий у першій інстанції Бузовський В.В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,
розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:
Позивач Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» (далі ПрАТ «УПСК») звернувся до суду з зазначеним позовом та просив стягнути з відповідача суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 17 648,52 грн., та судові витрати. В обґрунтування вимог, позивач, посилався на те, що 27.10.2015р., відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в наслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Винним в порушені ПДР, які призвели до зіткнення, визнано ОСОБА_1 . Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «УПСК» згідно полісу АЕ/5375772, яке провело відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 17 648,52 грн. на користь ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що ОСОБА_1 в порушення підпункту 33.1.4, пункту 33.1, ст. 33 Закону України «Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не повідомив страховика на протязі трьох робочих днів, про настання дорожньо-транспортної пригоди. На думку позивача дані обставини є підставою для стягнення з відповідача сплаченої суми страхового відшкодування з підстав передбачених підпунктом «ґ», пункту 38.1. ст. 38 вказаного Закону.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2019 року позов ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» виплачене страхове відшкодування в розмірі 17 648 гривень 52 коп. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1600 грнивень.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що:
1) в підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не визначено строк повідомлення страховика про страховий випадок, а тому правових підстав для подання регресного позову з урахуванням вимог пп. 38.1.1 (ґ) п. 38.1 ст. 38 Закону відсутні;
2) сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братись за основу ухвалення рішення, оскільки факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами, відповідач як особа, яка винна у ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності, страхових виплатив страхове відшкодування.
Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, представник ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якій зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не можуть прийматись до уваги.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 21 січня 2021 року.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Так, задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції послався на наступні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що 27 жовтня 2015 року о 18.00 годині, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Chevrolet Aveo» р/н НОМЕР_1 по вул. Ак. Заболотного в м. Одесі, не врахував дорожню обстановку, не витримав безпечну дистанцію в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «Opel Zafira» р/н НОМЕР_2 під керуванням 
ОСОБА_2 в порушені ПДР, які призвели до зіткнення визнано ОСОБА_1 , що підтверджується постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року (а.с. 12). 
Транспортний засіб марки «Chevrolet Aveo» р/н НОМЕР_1 був застрахований у ПрАТ «УПСК» згідно Полісу АЕ/5375772. ПрАТ «УПСК» сплатило на користь ОСОБА_2 , страхову виплату в розмірі 17 648,52 грн., що підтверджується платіжним доручення № 2082 від 26 лютого 2016 року (а.с.21). 
Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не повідомив належним чином страховика ПрАТ «УПСК» про настання дорожньо-транспортної пригоди.
В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами першою – другою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями фізичної особи майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана майну одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно до п.п. ґ), п. 38.1.1., ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у ст. 33 цього Закону.
Згідно ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншої особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати (а.с. 5).
Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції судова колегія погодитись не може з огляду на наступне.
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон № 1961-IV) є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).
Відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.
Із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розширено перелік обов`язків учасників ДТП, у зв`язку з чим обов`язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП передбачений у підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Однак зазначені зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов`язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були.
У підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Зазначеними правовими нормами встановлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.
Такий правовий висновок виклав Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15. 
Отже, дотримання або недотримання особою, з якою укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо обов`язкового повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду є підставою для перевірки страховиком обставин ДТП та обґрунтованості страхових виплат. Водночас лише недотримання цих положень особою, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, не може виступати самостійною вимогою для задоволення регресної вимоги у судовому порядку.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування, тому лише факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу рішення, яке повинно ґрунтуватися на загальних правилах про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях.
Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2020 року у справі №463/5839/16-ц .
Доводи апеляційної скарги, що посилання суду першої інстанцій на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15, суперечать положенням статті 1191 ЦК України, зводяться до переоцінки доказів, адже суди дійшли правильного висновку, що такий спір за наведених позивачем підстав має вирішуватися у загальному порядку відшкодування збитків. Разом з цим, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суди попередніх інстанцій, відповідно до норм процесуального права враховували висновки суду касаційної інстанції.
Аналізуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, врахував висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15, однак неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення по суті спору про відмову у задоволенні позову.
У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2019 рокускасувати.
Ухвалити у справі нове рішення.
У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 21 січня 2021 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                                М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дрішлюк