КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  

Апеляційне провадження                                                     
№ 22-ц/824/348/2021                                                                                             
           
                                                      П О С Т А Н О В А
 
                                             І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року                                                                     місто Київ
                                                                                             справа № 753/14770/20                               
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.
                   суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                   за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Цимбал І.К. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,-
 
    В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2020року позивач  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з  ОСОБА_3 на свою користь:
138454 грн. - заборгованості за договором позики;
100000 грн. - на відшкодування моральної шкоди.
Одночасно з позовною заявою позивач, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль «Mercedes-Benz», модель E55 AMG, 2004 року випуску, дата реєстрації 03 липня 2019 року, об`єм двигуна 5439, що належить ОСОБА_3 та заборонити його відчуження.
Обгрунтовуючи вказану заяву заявник посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором позики не виконує, а тому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення заборгованості.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якійпосилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував на те, що на даний час відповідач не повернув грошові кошти, які отримав на підставі договору позики.
Зазначав, що у позивача є всі підстави вважати, що при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог, виконати це рішення буде неможливо, оскільки відомості про офіційне працевлаштування відповідача відсутні, що в свою чергу ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.
В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Від представника відповідача надійшла заява, в якій він просив розглядати справу за відсутності відповідача та у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Колегія вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з  наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору є стягнення боргу з відповідача за договором позики і не стосується безпосередньо майна, а тому вимога про накладення арешту на таке майно є необґрунтованою.
Колегія суддів не погоджується зданим висновком суду першої інстанції виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено  види забезпечення позову.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Ключовим завданням при вирішенні необхідності забезпечення позовних вимог є забезпечення в подальшому виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 При цьому  при вирішенні питання про забезпечення  позову суд  має здійснити оцінку  обґрунтованості доводів  заявника  щодо необхідності  вжиття  відповідних  заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності  доводів заявника  щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним  заходом забезпечення позову  і предметом  позовної вимогти, зокрема, чи спроможний  такий захід  забезпечити  фактичне виконання  судового рішення в разі задоволення  позову; ймовірність  утруднення  виконання  або невиконання  рішення  в разі невжиття  таких заходів.  
Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити  порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема,  в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання  чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь 138454 грн. заборгованості за договором позики та 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди. 
Порушуючи питання про забезпечення позову, представник позивача посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором позики не виконує, а тому невжиття заходів забезпечення позову у випадку задоволення позовних вимог може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення. 
Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, представник позивача просив накласти арешт на автомобіль «Mercedes-Benz», модель E55 AMG, 2004 року випуску, дата реєстрації 03 липня 2019 року, об`єм двигуна 5439, що належить ОСОБА_3 та заборонити його відчуження.
На підтвердження своїх вимог представник позивача надав інформаційну довідку від 03 вересня 2020 року з Єдиного державного реєстру МВС України, відповідно до якої за ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) зареєстрований транспортний засіб - «Mercedes-Benz», модель E55 AMG, 2004 року випуску, об`єм двигуна 5439, дата реєстрації 03 липня 2019 року (а.с.31).
Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами виник з приводу стягнення з відповідача на користь позивача коштів за договором позики у розмірі 138454 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн., а відтак з урахуванням ціни позову та належності відповідачу ОСОБА_3 майна, колегія суддів вважає, що достатнім та співмірним є забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить відповідачу ОСОБА_3 , а саме на автомобіль «Mercedes-Benz», модель E55 AMG, 2004 року випуску, об`єм двигуна 5439, дата реєстрації 03 липня 2019 року.
При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_3 , оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та в користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитисяним.
Аналогічні висновки викладені у постанові  Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.
Колегія суддів приходить до висновку, що заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню, оскільки невжиття заходів забезпечення позову, як накладення арешту на майно, що належить відповідачу ОСОБА_3 може ускладнити виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди.
Разом з тим, заява в частині забезпечення позову шляхом заборони     ОСОБА_3 відчужувати автомобіль не підлягає задоволенню, оскільки накладення арешту на транспортний засіб передбачає також і заборону вчиняти будь-які дії щодо відчуження вказаного рухомого майна.
Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
З урахуванням вищевикладеного, ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 рокупідлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що учасники справи не позбавлені можливості у порядку статті 156 ЦПК України звернутися з заявою про заміну одного заходу забезпечення позову іншим.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року - скасувати та постановити нову.
 
Заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити частково.
 
Накласти арешт на майно, що належить відповідачу ОСОБА_3 , а саме на: автомобіль «Mercedes-Benz», модель E55 AMG, 2004 року випуску, об`єм двигуна 5439, дата реєстрації 03 липня 2019 року.
 
Боржник:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Стягувач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
 
Постанова підлягає негайному виконанню.
 
Строк пред`явлення постанови до виконання три роки.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.
 
Головуючий:
 
Судді: