ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 603/160/20	Головуючий у 1-й інстанції Гудкова Ю.Г. 	
Провадження № 22-ц/817/190/21 	Доповідач - Сташків Б.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Сташків Б.І. 
суддів -  Хома М. В., Щавурська Н. Б., 
                                       за участю секретаря — Сович Н.А.
                                       та сторін — представника позивача -адвоката                                                 Вереса М.Я., відповідача ОСОБА_1 та її                                                 представника -адвоката Білана А.М.

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 603/160/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Гудковою Ю.Г., повне судове рішення складено 26 жовтня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії,-

                                       ВСТАНОВИВ:

        У березні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії, у якому просив зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок демонтувати дві відеокамери зовнішнього спостереження, які розташовані на земельній ділянці, що належить відповідачу, за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнути на його користь сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн.
       В обґрунтуванні позовних вимог позивач вказував, що йому належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначав, що відповідач ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , встановила на фасаді свого будинку відеокамеру постійного спостереження, що направлена виключно на належне йому домогосподарство і цілодобово фіксує його приватне життя. Крім того, ще одну відеокамеру постійного спостереження відповідач встановила на фасаді гаража, за допомогою якої спостерігає за в`їздом до його домоволодіння, фіксує все, що відбувається на подвір`ї, біля воріт і на вулиці. Вказує, що відеоматеріали з коментарями свого чоловіка ОСОБА_3 відповідач викладає в соціальні мережі без згоди позивача. На зауваження відповідач ОСОБА_1 не реагує. За даним фактом порушено кримінальне провадження №12016110150000807 за ст. 182 КК України. Зазначає, що відповідач ОСОБА_1 здійснювала відеозаписи у 2019 році, а також у період з січня 2020 року і продовжує по теперішній час. Вважає, що відповідач ОСОБА_1 своїми діями, які полягають у протиправному збиранні, зберіганні, використанні та поширенні конфіденційної інформації щодо нього та його сім`ї, порушила його право на особисте життя і його таємницю та продовжує це робити, оскільки відеокамери зовнішнього спостереження направлені на вікна, подвір`я і заїзд домоволодіння позивача. На підставі наведеного просив позов задовольнити.
       Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено.
       Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок демонтувати відеокамери зовнішнього спостереження, що розташовані на належній їй земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений при зверненні до суду із позовом судовий збір в розмірі 840,80 грн.
       Не погодившись із вказаним рішенням суду від ОСОБА_1 поступила апеляційна, в якій відповідач просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
       У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування усіх обставин справи.
       Зокрема вказує, що відповідач ОСОБА_2 здійснює діяльність, яка пов`язана з виготовлення столярних виробів та дерев`яних меблів, що у свою чергу порушує її право на приватне життя, оскільки відповідачем використовуються професійні фарби та засоби для дерева,здійснюється шум у зв`язку із виготовленням дерев`яних виробів, вказує,що всі ці неправомірні дії позивача впливають на її стан здоров`я, та порушують її право на приватне життя.
       Зазначає, що у добровільному порядку вирішити таку проблему із позивачем не вбачається можливим, оскільки він своєї вини у таких діях не вбачає.
       Вказує, що таким чином ОСОБА_2 зі своєю сім`єю систематично, щоденно продовжує займатись біля її будинку промисловим виробництвом, таке виробництво істотно впливає на екологічний стан довкілля та здоров`я її сім`ї, а тому вона була змушена з метою спростування недостовірних відомостей ОСОБА_2 , зробити кілька відеозаписів. 
       Зазначає, що на таких відеозаписах містяться дані про те, що ОСОБА_2 використовує свій житловий будинок для промислового виробництва. Такі дані було скеровано до суду в якості доказу, що підтверджує факт незаконного використання житлового будинку для промислового виробництва.
       Також відповідач стверджує, що в матеріалах даної справи містяться відеозаписи, зроблені камерами зовнішнього спостереження про те, що сім`я ОСОБА_4 (позивач та його син) протиправно (незаконно) ввірвались на територію мого домогосподарства та намагались нанести тілесні ушкодження її чоловікові. Такі відеозаписи, були скеровані до суду та ОСОБА_2 як дані, що підтвержують факт продовжуваності та безперервності протизаконних дій ОСОБА_2 .
       Вважає, що в інший спосіб підтвердити факти того, що ОСОБА_2 продовжує використовувати свій житловий будинок для промислового виробництва та те, що сім`я позивача вчиняє протиправні дії щодо її сім`ї, не було можливості.
       Також наголошує, що камери відеоспостереження були встановлені після численних погроз зі сторони сім`ї ОСОБА_4 , та слугують захистом прав її сім`ї від неправомірних посягань зі сторони сім`ї ОСОБА_4 , адже такі камери відеоспостереження є засобом стримування від неправомірних посягань зі сторони сім`ї ОСОБА_4 та спростування у судовій справі обману зі сторони позивача щодо того, що у його житловий будинок використовується для промислового виробництва.
       У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник -адвокат Білан А.М. підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, посилаючись на підстави викладені в ній.
       Представник позивача - адвокат Верес М.Я. у судовому засіданні заперечив проти поданої апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судової справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
       Задовільняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення та експлуатація відповідачкою ОСОБА_1 камер відеоспостережень на фасадах житлового будинку та гаражу по АДРЕСА_1 порушує законні права та обов`язки позивача ОСОБА_2 , так як спостереження направлено на належне його домогосподарство і фіксація його приватного життя, без його на це дозволу, а тому зобов`язав ОСОБА_1 за власний рахунок демонтувати відеокамери зовнішнього спостереження, що розташовані на належній їй земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
       Колегія суддів вважає, що такі висновки суду у повній мірі не відповідають вимогам закону і порушують права власника, щодо встановлення камер відеоспостереження, як об`єкта приватної власності.
       Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
       Згідно статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.
       Положенням ст.301 Цивільного кодексу України закріплено право на особисте життя та його таємницю. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою.
       Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абз.2 ч.1 ст. 302 ЦК України). 
       Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. 
       Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 є власником житлових будинків з надвірними будівлями за адресою: по АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 грудня 2012 року. 
       На підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ТР 01253 від 18.04.2001 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 0,23 га в межах згідно з планом, розташована на території м. Монастириська Монастириської міської ради, до складу якої входить: земельна ділянка площею 0,10 га, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельна ділянка площею 0,13 га, призначена для ведення підсобного господарства. 
       Відповідач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . На фасадах житлового будинку та гаражу, що належить на право приватної власності, відповідачко встановлені камери відеоспостереження. 
       Як убачається з досліджених доказів та пояснень учасників процесу, між сусідами сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і її чоловіком ОСОБА_3 - існують неприязні відносини.
       За даними акта комісії виконавчого комітету Монастириської міської ради Тернопільської області від 2.07.2018 року, у прибудинковій споруді за адресою: АДРЕСА_2 , власник якого є ОСОБА_2 облаштовано столярну майстерню, яка складається з двох окремих кімнат, розміщена на першому поверсі житлового будинку, на відстані 7,2 м від межі суміжної ділянки та 13,4 м до житлового будинку ОСОБА_3 .. У столярній майстерні виготовляються столярні вироби з обрізної деревини з проведенням лакофарбових робіт. У майстерні обладнано витяжну систему, яка виведена на вулицю на відстані 14 м від межі ОСОБА_3 .
       З акта розгляду заяви (скарги) ОСОБА_3 , жителя АДРЕСА_1 , від 29.06.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 відмовився допустити комісію виконавчого комітету Монастириської міської ради Тернопільської області на свою територію, мотивуючи тим, що це - приватна власність і додав, що жодними роботами по деревообробці не займається (а.с.45.46). 
       В судовому засіданні та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_2 та його син ОСОБА_6 використовують фрезерні та фугувальні станки, циркулярку, рейсмус, робота на яких супроводжується різким і гучним шумом, дерев`яний пил та непреємний запах потрапляє в будинок, позбавлена можливості провітрювати кімнати в житловому будинку, плоди ягід, які вирощуються на городі, зелені насадження, трава, постійно покриті дерев`яним пилом та є липкими із-за лако-фарбових виробів. Таке виробництво істотне впливає на екологічний стан довкілля та здоров`я сім`ї. З метою підтвердження факту здійснення позивачем промислового виробництва у житловому будинку, вона здійснювала відеофіксації житлового будинку і прибудинкової території, що належать на праві приватної власності позивачу ОСОБА_2 .
Рішенням Монастириського районного суду від 20 жовтня 2020року, залишеного без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року заборонено ОСОБА_2 використовувати самостійно чи передавати в користування третім особам приміщення житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2 для ведення (здійснення) підприємницької діяльності(промислового виробництва) по обробці деревини(за кодом КВЕД 16623; виробництво дерев`яних конструкцій та столярних виробів).
       В судовому засіданні позивач та його представник пояснювали, що відеокамери, які встановлені на фасаді житлового будинку та на фасаді гаража були спрямовані на постійне і цілодобове фіксування його домоволодіння та прибудинкової території. Протягом тривалого часу відповідач робила відеозаписи, одні з яких долучила як докази в згадану вище цивільну справу, деякі розмістила в мережі Інтернет. Факт проведення відеозйомки будинковолодіння ОСОБА_2 всупереч її волі підтверджено відповідними доказами, у тому числі наданими нею фото та відео матеріалами. В суді першої інстанції переглянуті відеозаписи відеоспостереження підтвердили доводи представника позивача.
В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 підтвердила, що камери відеоспостереження були встановлені з метою захисту її прав та членів її сім`ї від неправомірних дій позивача та підтвердження факту незаконного використання житлового будинку для промислового виробництва, що негативно впливає на здоров`я її сім`ї. Не заперечувала, що деякі зняті ролики відеоспостереження помістила на сайті системи інтернету. 
       Відповідно до ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте й сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
       Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абз. 2 ч. 1 ст. 302 Цивільного кодексу України); поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 2 ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» (далі – Закон №2297).
       За змістом статті 307 Цивільного кодексу України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку лише за її згодою.
       Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Згода особи на знімання її на фото-,кіно-,теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці,на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.
       Вимоги статті 307 Цивільного кодексу України поширюється на всі суспільні відносини, в тому числі і на правовідносини, що стосуються використання житла приватними власниками.
       Під поняття «фото-, кіно-, теле- чи відеозйомка» підпадає процес фіксації фактів на відповідний фото-, кіно-, теле- чи відео носій.
       Згідно статті 1Закону України«Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
       З урахуванням цього, власник не має права знімати своїх сусідів на фото-, кіно- чи відеоплівки без їх згоди.
       Відповідно до ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте й сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
       В рішенні Конституційного суду України від 20 січня 2012 р. №2-рп/2012, дано визначення, що слід розуміти під інформацією про особисте життя, а також чи є збирання, зберігання, використання та поширення інформації про особу втручанням в її особисте життя,де зазначено,що особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування.
       Можна зробити висновок, що інформація про особисте життя особи – це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Відеозйомка – це щонайменше збирання, зберігання та використання інформації про особисте життя фізичної особи, тобто персональних даних такої особи, що може становити недозволене втручання в особисте життя певної особи. Щоб таке втручання було законним, воно повинно відбуватися за згодою відповідної фізичної особи. 
       Втручанням в особисте життя особи, захищається також статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
       За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що поширення в мережі Інтернет відеозаписів, на що позивач не давав своєї згоди, як і продовження фіксування території домогосподарства позивача, а не власного, не відповідає вказаним відповідачем цілям самозахисту. ОСОБА_2 перебуваючи з членами своєї родини на території свого будинковолодіння має право на захист свого особистого та сімейного життя від втручання у нього сторонніх осіб. Він не надавав право на проведення фото та відеозйомки себе особисто та членів своєї родини.
       Така позиція узгоджується із висновком Верховного Суду висловлених у постановах від 17 травня 2018 року у справі за № 576/910/15-ц; від 03 березня 2020 року у справі за № 279/2012/17.
       Разом з тим, судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги, що встановлення камер відеоспостереження є правом власника об`єкта приватної власності, в даному випадку житлового будинку, що належить на право приватної власності ОСОБА_1 .
       Чинним законодавством не передбачено порядку щодо встановлення камер відеоспостереження на фасадах житлових будинках та у під`їздах, як і не передбачено видачу дозволів на їх встановлення та необхідність для цього згоди сусідів.
       Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
       Таким чином, аналіз зібраних в матеріалах справи доказів дає підстави прийти до висновку, що відеоспостереження встановлено відповідачкою виключно з метою захисту її прав та членів її сім`ї на життя та здоров`я, створення безпечних умов проживання, охорони житлового будинку та прибудинкової території, протиправного проникнення на її територію посторонніх осіб. 
       За таких обставин, зобов`язання відповідача демонтувати відеокамери зовнішньої системи відеонагляду, які встановленні на фасадах житлового будинку та гаражу, є безпідставними. 
       Враховуючи зміст суб`єктивного права, за захистом якого звернувся позивач ОСОБА_2 з позовом про зобов`язання вчинити певні дії, та від характеру його порушення, де позивачка посилається на постійне спостереження засобами відеокамер фіксування його та членів сім`ї, його приватного життя і викладення даної інформації в соціальній мережі, без його згоди, то судова колегія вважає за необхідне зобов`язати ОСОБА_1 припинити здійснювати відеозйомку через засоби встановлених відеокамер на фасадах житлового будинку і гаража — житловий будинок і прибудинкову територію, що належить на праві власності ОСОБА_2 . Такий спосіб захисту випливає із змісту позовних вимог та не виходить за його межі захисту порушеного права позивача.
       Доводи ОСОБА_1 про те, що вона мала право здійснювати відеофіксацію протиправних дій позивача, з метою захисту її майна, життя, здоров`я та членів сім1ї в силу вимог ч.1 статті 302 ЦК України, не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки дана норма регулює збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи, яка без її згоди також не допускаються, а правовідносини які виникли в даному спорі регулюються спеціальною нормою закону передбачену статтею 307 ЦК України. 
       Згідно з п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права 
       З урахуванням викладеного, оцінивши та дослідивши в сукупності всі зібрані у справі докази, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення ухвалення нового з частковим задоволення позовних вимог в частині зобов`язання вчинити певні дії. 
       Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України колегія суддів покладає судові витрати за рахунок осіб, які їх понесли. 
       Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 376, 381,382 ЦПК України суд апеляційної інстанції,-
                                       ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково.

       Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2020 року - скасувати та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

       Зобов`язати ОСОБА_1 припинити здійснювати відеозйомку житлового будинку та прибудинкової території по АДРЕСА_2 , що належить на право приватної власності ОСОБА_2 .

       У решти позовних вимогах відмовити.

       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Дата складання повного тексту постанови -09 березня 2021 року.

       Головуючий:                                                         Сташків Б.І.

                                                                                Хома М.В.

       Судді:                                                                Щавурська Н.Б.