Справа № 344/16786/20 
Провадження № 22-ц/4808/468/21
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А. 
Суддя-доповідач Василишин 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.
                        суддів:                 Девляшевського В.А., Максюта І.О.
секретаря                 Элісевич О.М. 
за участю апелянта ОСОБА_1 ,
представника апелянта - адвоката Вінтоняка Н. М., 
представника позивача адвоката Говзана М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 січня 2021 року ухваленого у складі судді Татарінової О.А. у м.Івано-Франківськ у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики, -
в с т а н о в и в:
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01 листопада 2020 року відповідач отримала від нього в позику кошти в сумі 17 200 грн. Отриманні кошти вона зобов`язувалася повернути не пізніше 20.11.2020 року. На підтвердження отримання у нього вищезазначеної суми та взяття на себе обов`язку щодо їх повернення ОСОБА_1 надала позивачу письмову розписку. 
Зазначає, що в порушення взятих на себе зобов`язань боржник не повернула борг у вказаний в розписці строк, тому просив суд стягнути з відповідача на його користь 17 200 грн боргу за договором позики та судові витрати по справі.
Оскаржуваним рішенням позовну заяву ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 17200грн. грошових коштів та вирішено питання про стягнення судового збору.
Не погодившись із законністю винесеного рішення, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій ОСОБА_1 просить його скасувати та винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
При цьому, апелянт вказує, що спірних грошових коштів у позивача не позичала, а розписка була надана нею під примусом останнього. Зокрема, у 2020 році вона працювала у позивача в магазині продавцем. Без її відома ОСОБА_2 в магазині було проведено ревізію та виявлено нестачу коштів. Під наполяганням зі сторони роботодавця, що нестача коштів сталася з її вини, без перевірки та з погрозою кримінальної відповідальності вона написала розписку, хоча грошей у позивача не брала. Фактично дата написання розписки співпадає з датою її звільнення з роботи. Таким чином, висновок суду про встановлення факту отримання позики необгрунтований та не підтверджений доказами. Крім того, в спорі про стягнення коштів за договором позики для встановлення факту укладення договору, суд повинен встановити існування позики не тільки на підставі оформленої розписки, але встановити і фактичну передачу коштів , якої в спірному випадку не було.Тому просить рішення скасувати, та винести нове рішення про відмову у позові.
У судовому засіданні апеляційного суду апелянт та її представник вимоги скарги підтримали в повному обсязі, просили її задоволити.
Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав. Просив відмовити в ї задоволенні.
Вислухавши суддю - доповідача, заслухавши пояснення сторін, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст.526, 1048, 1049, 1050 та ч.2 ст.625 ЦК України та виходив з того, що представлена позивачем розписка є доказом укладення між сторонами договору позики грошових коштів, які відповідач у визначений в розписці термін не повернув та не надав суду доказів на спростування вимог позивача. Відтак суд стягнув з відповідача суму боргу, на підставі положень ч.1 ст.1048 ЦК України.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому виконавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.
Як встановлено судом за змістом наявної у справі розписки від 01.11.2020 року ОСОБА_1 отримала в якості позики грошові кошти в сумі 17 200 грн. від ОСОБА_2 та зобов`язувалась повернути усю суму позики не пізніше 20.11.2020 року.
Відповідач як в судовому засіданні суду першої інстанції так і апеляційного суду підтвердила факт написання та видачі розписки, а тому виникнення боргового зобов`язання за договором позики є встановленим належним доказом, а саме оригіналом даної розписки.
Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також, засвідчуючи отримання певної грошової суми.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Доводи апелянта про те, що вона написала розписку під тиском та фактично не отримувала коштів, не приймаються судом до уваги, оскільки такі не підтверджено належними та допустимими доказами на підтвердження зазначених обставин.
Зокрема, апелянтом не представлено доказів щодо підтвердження факту написання розписки під тиском у встановленому порядку на підставі перевірки правоохоронних органів з приводу вчинення щодо неї неправомірних дій її роботодавцем.
Саме співставлення обставин щодо  роботи в магазині, проведення в ньому ревізії , її наступне звільнення, самі по собі не є доказами обставин, які доводить апелянт, і не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки таке буде грунтуватися на припущеннях.
На запитання суду апелянт пояснила, що до поліції по наведених фактах не зверталася, перевірка не проводилася у зв`язку з необізнаністю. Звернулася в січні цього року, однак результату це не дало.
Будь яких інших доказів, які б підтверджували доводи ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.
Як правильно вказав суд першої інстанції, укладений договір не визнаний недійсним у встановленому законом порядку, як і наявність неправомірних дій роботодавця, тому у суду першої інстанції не було підстав для прийняття доводів позивача.
За наведених обставин, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 22 березня 2021року.

Суддя-доповідач:                                                        Василишин Л.В.
Судді:                                                                        Девляшевський В.А.        
                                                                        Максюта І.О.