Постанова
Іменем України
 
25 березня 2021 року
м. Київ
справа № 712/9646/17
провадження 61-1668св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - нотаріус Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлія Вадимівна, 
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 13 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Храпка В. Д., Бондаренка С. І., Новікова О. М.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
31 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.
Позов обґрунтований тим, що 22 червня 2017 року ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 уклала договір. 
Позивач стверджує, що вони з відповідачем мали намір укласти договір довічного утримання, оскільки в них була про це домовленість. 
ОСОБА_2 обіцяв доглядати за нею, купувати продукти харчування та ліки, а також допомагати сплачувати комунальні платежі. Однак зазначила, що відповідач скористався своїм релігійним саном, її станом здоров`я та шляхом обману уклав з нею договір купівлі-продажу.
Позивач зазначила, що ніяких коштів від відповідача не отримувала, оскільки наміру продажу квартири не мала, оскільки є особою похилого віку й іншого житла не має.
Також вказувала, що про договір купівлі-продажу довідалася, коли відповідач почав переоформляти рахунки на квартиру. 
Крім того, ОСОБА_1  вказувала, що в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження № 12017251010005504 за фактом шахрайства ОСОБА_2 .
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та повернути їй документи на квартиру.
Короткий зміст судових рішень та мотиви їх прийняття
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_1 , накладених ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 03 серпня 2017 року.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено, а також із пояснення сторін та показів свідків не вбачається, що ОСОБА_1 мала на меті укласти саме договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу.
Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 13 грудня 2018 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 вересня 2018 року скасовано. Позов задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22 червня 2017 року і посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1?1714.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірний договір купівлі-продажу укладений під впливом помилки і обману, оскільки позивач є особою похилого віку, інвалідом 2-ї групи по зору та має проблеми зі слухом. 
Крім того, в постанові зазначено, що вартість квартири, яка вказана в договорі купівлі-продажу, і яку підтвердив відповідач, не відповідає реальній вартості квартири.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у квітні 2019 року,   ОСОБА_2   просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено наявності помилки щодо неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину купівлі-продажу квартири на користь відповідача.
Також вказує, що позивач вчиняла дії, які не характерні для договору соціального обслуговування, а спрямовані на відчуження спірної квартири шляхом продажу. Намір позивача продати свою квартиру підтвердили свідки у судовому засіданні, проте суд апеляційної інстанції не взяв це до уваги.
Крім того ОСОБА_2 вказує, що при посвідченні спірного договору купівлі-продажу квартири нотаріус роз`яснив сторонам його суть і наслідки, що свідчить про усвідомлення позивачем дійсної природи вчинюваного правочину. 
У червні 2019 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому остання вказує на відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
Позивач зазначає, що домовленості з відповідачем про продаж квартири не було, проте домовлялися, що ОСОБА_2 буде доглядати її до смерті, купувати ліки, їжу. 
ОСОБА_1 вказує, що наміру продавати свою квартиру не мала, оскільки квартира АДРЕСА_1 є її єдиним житлом.
Також вказує, що коштів за квартиру ОСОБА_2   їй не сплачував, відповідних доказів суду не надав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що   ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації Соснівського райвиконкому м. Черкаси 10 червня 1993 року належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .
22 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири.
Відповідно до спірного договору квартира продана за 75 242 грн.
В цей же день проведена державна реєстрація права власності на вказану квартиру і внесено відповідні дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
03 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Черкаського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області із заявою про шахрайські дії стосовно квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки Обласної медико-соціальної експертної  комісії № 2 м. Черкаси від 22 травня 2018 року ОСОБА_1 є інвалідом ІІ-ї групи по зору.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-ІХ) України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.
Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 230 ЦК України під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно, знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Крім того, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору соціального обслуговування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу продавцем покупцю та продовження позивачем проживати у квартирі після укладення спірного правочину.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 13 квітня 2016 року у справі № 6?2953цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначала, що, укладаючи договір купівлі-продажу, помилилася щодо природи правочину, а тому такий правочин підлягає визнанню недійсним.
На підставі вказаних обставин позивач вказувала, що вона є особою похилого віку, інвалідом ІІ-ї групи по зору та потребує сторонньої допомоги, фактично проживає у квартирі, яка є її єдиним місцем проживання, через похилий вік та незадовільний стан здоров`я неправильно зрозуміла зміст укладеного між сторонами правочину та не мала намірів відчужувати квартиру, оскільки бажала укласти договір довічного утримання для забезпечення своєї старості.
Крім того, ОСОБА_1 вказувала на відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження проживання у спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу. Також зазначила, що вона не отримувала кошти за договором-купівлі продажу.
Судами встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу квартира продана за 75 242 грн у відповідності до оцінки ринкової вартості квартири.
Проте відповідач не подав до суду докази на підтвердження передачі ОСОБА_1 коштів на виконання спірного договору.
Апеляційний суд дав належну правову оцінку доводам позивача про відсутність її волевиявлення на відчуження квартири, наявність у неї спірного житла як єдиного, продовження проживати у спірній квартирі та сплачувати після укладення договору комунальні послуги, відсутність фактичної передачі нерухомого майна за оспорюваним договором, а також врахував вік позивача, її стан здоров`я (інвалідність по зору) та потребі у догляді й сторонній допомозі, тому дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Суд апеляційної інстанції правильно визнав доведеними посилання ОСОБА_1  на те, що, будучи особою похилого віку, вона за станом здоров`я дійсно потребувала стороннього догляду, тому, укладаючи спірний договір, помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами, волевиявлення позивача на укладення договору купівлі-продажу власної квартири не було вільним і не відповідало її волевиявленню.
Крім того, апеляційний суд зробив правильний висновок, що спірний договір купівлі-продажу квартири є недійсними, оскільки він вчинений поза волею позивача, оскільки ОСОБА_1 , довідавшись про вибуття квартири з її власності, 03 липня 2017 року звернулася до Черкаського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області із заявою про шахрайські дії стосовно квартири АДРЕСА_1 .
Отже, суд апеляційної інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що дії ОСОБА_1 щодо укладення договору купівлі-продажу не є характерними для договорів соціального обслуговування та свідчать про намір позивача саме продати свою квартиру, оскільки в матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем вартості спірної квартири, відсутність у позивача іншого житла крім спірного.
Безпідставними є доводи касаційної скарги, що ОСОБА_1 на момент укладення спірного договору купівлі-продажу розуміла правову природу вчинюваного правочину та наслідки його укладення, враховуючи роз`яснення нотаріусом сторонам змісту  вказаного правочину, оскільки наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору соціального обслуговування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими  обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу продавцем покупцю та продовження позивачем проживати у квартирі після укладення спірного правочину.
ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява 
№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Інших доводів щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права касаційна скарга не містить.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження 
в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції та не є достатніми для скасування постанови апеляційного суду. 
Доводи касаційної скарги по суті зводяться до переоцінки зібраних у справі доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України перебуває поза межами компетенції суду касаційної інстанції.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 13 грудня 2018 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                  І. М. Фаловська
                                                                                                               С. О. Карпенко
                                                                                                               С. Ю. Мартєв