Дата документу 09.02.2021 Справа № 337/1630/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №337/1630/20        Головуючий у 1 інстанції: Салтан Л.Г.
Провадження № 22-ц/807/266/21        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2021 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Кухаря С.В.,
при секретарі: Бєловій А.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Щербина Валерія Сергіївна, про зміну черговості одержання права на спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Щербина В.С., про зміну черговості одержання права на спадкування.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що перебувала з ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах та проживала з ним однією сім`ю без реєстрації шлюбу, як чоловік та жінка за адресою: АДРЕСА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. У встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, позивач звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Щербини В.С. з заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка. 
Постановою від 07 червня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складається з Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 , оскільки нею не надано жодного документу щодо перебування у шлюбі зі спадкодавцем на день його смерті. 
ОСОБА_1 зазначала, що іншого місця проживання не має, будь-яке майно в неї відсутнє. Також вказувала, що ОСОБА_4 останні роки свого життя дуже хворів, постійно знаходився у лікарні, не мав змоги працювати та забезпечувати себе самостійно. Вона надавала йому матеріальну та моральну допомогу, утримувала його, підтримувала психічну рівновагу, створювала домашній комфорт і затишок, прала його речі та білизну, годувала, купувала одяг та ліки. 
Факт її проживання з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2019 року (справа № 335/6692/19). Зазначеним рішенням також встановлено, що ОСОБА_4 хворів, а позивач вимушена була витрачати значні кошти на його лікування. 
Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просила суд змінити черговість одержання права на спадкування, шляхом набуття нею права на спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , як спадкоємця четвертої черги разом зі спадкоємцем тієї черги, яка закликається до спадкування, як спадкоємець другої черги, з ОСОБА_3 , який має право на спадкування, як брат, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 рідного брата ОСОБА_4 .
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення. 
Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що докази, надані позивачем, не доводять того, що перед смертю ОСОБА_4 тривалий час знаходився у безпорадному стані, який був зумовлений його віком, тяжкою хворобою або каліцтвом та потребував стороннього догляду, а її посилання на наявність у ОСОБА_4 захворювань не підтверджує того факту, що він протягом тривалого часу перебував у безпорадному стані. Доводи позивача про те, що вона тривалий час опікувалась спадкодавцем та надавала допомогу не можуть бути достатньою обставиною для зміни черговості спадкування в розумінні частини другої статті 1259 ЦК України.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на його необґрунтованість, та неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2020 року, та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що звернулась до суду обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_4 останні роки свого життя дуже хворів, постійно знаходився у лікарні не мав змоги працювати та забезпечувати себе самостійно. Останні п`ять років ОСОБА_4 повністю знаходився на її утриманні, оскільки хворів, не працював. Крім купівлі ліків, позивач піклувалася про нього, здійснювала догляд, готувала їжу, утримувала житло в належному стані, тощо. 
Скаржниця не погоджується із висновками суду щодо оцінки доказів, зокрема, копій чеків, наданих нею на підтвердження придбання ліків. Так, судом першої інстанції зазначено, що з них неможливо встановити хто саме здійснював оплату та за рахунок чиїх коштів вони були придбані. Скаржниця посилається на те, що судом було залишено поза увагою той факт, що ОСОБА_4 не міг придбати ліки, оскільки знаходився у лікарні, не вставав практично з ліжка, погано пересувався, що унеможливлює придбання ним ліків по всім аптекам м. Запоріжжя, замовляти їх через інтернет, а також отримувати замовлення. 
Також, зазначивши про відсутність відомостей щодо працевлаштування ОСОБА_1 до червня 2018 року, суд залишив поза увагою показання свідків, які стверджували, що до того часу вона працювала швачкою в ательє без оформлення. Саме на грошові кошти від її праці в той час існувала родина. Вказане також встановлено рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2019 року у справі № 335/6692/19, а отже не підлягало доказуванню. Твердження суду що виписка з рахунку приватного клієнта ОСОБА_1 , що містить інформацію щодо розпорядження позивачем власних коштів, та не доводить факту їх витрачання на померлого спростовується, тим, що сторони проживали разом, в судовому засіданні показаннями свідків, як зі сторони ОСОБА_1 так і зі сторони відповідача, були надані пояснення, що ОСОБА_4 завжди був охайний, постійно курив, в грошових коштах потреби не мав. 
З огляду на викладене, ОСОБА_1 вважає, що стан, в якому знаходився ОСОБА_4 перед смертю, можливо вважати безпорадним, не зважаючи на те, що він не мав каліцтва та не був пов`язаний з ліжком, оскільки мав хвороби за життя, які стали причиною його смерті та відображені у протоколі патолого-анатомічного дослідження, де зазначено, що причиною смерті ОСОБА_4 «септицемія» та «підгострий інфекційний ендокардит». Інші суттєві стани (конкуруючі), які сприяли смерті, але не пов`язані із захворюванням чи його ускладненням, яке безпосередньо є причиною смерті «Вірусний хронічний гепатит С. Хронічна наркоманія, алкоголізм. Двостороння пневмонія. Порушення серцевого ритму.».
У відзиві ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги вважає такими, що не спростовують висновків суду. Так, позивачем не було доведено факту безпорадного стану спадкодавця та здійснення нею опіки над ним. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 потребував сторонньої допомоги, окрім двох днів до смерті, в які спадкодавець перебував у лікарні. Просить залишити рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2020 року без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити її з вищевказаних підстав.
ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Від третьої особи приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Щербини В.С. на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. 
Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Вищезазначених вимог суд першої інстанції при вирішення спору дотримався. 
Так, встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 48 років помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 10).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , яка належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва №2148 на право власності на житло, видане Орджонікідзевською районною адміністрацією ЗМР 22.11.2006р., та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 25.11.2015р. приватним нотаріусом ЗМНО Гришиною В.І., реєстровий №844 (т. 1 а.с. 11-14).
За життя ОСОБА_4 заповіту не склав.
За приписами ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).
З копії спадкової справи № 23/2019, заведеної після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , вбачається, що із заявами про прийняття спадщини за законом до нотаріальної контори звернулись ОСОБА_1 (яка зазначила себе цивільною жінкою померлого) та ОСОБА_3 (брат померлого) (т. 1 а.с. 68, 84). 
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 червня 2019 року, приватним нотаріусом Щербиною В.С. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після померлого ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_1 не надано документів на підтвердження родинних відносин зі спадкодавцем. Роз`яснено заявниці право звернутися до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин з померлим (т. 1 а.с. 83). 
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2019 року (справа № 335/6692/19) частково задоволено позов ОСОБА_1 встановлено факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ІНФОРМАЦІЯ_3 до дня смерті (т. 1 а.с. 131-138).
Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 квітня 2020 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2019 року залишено без змін (т. 1 а.с. 151-154).
Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Отже, встановлено, що спадкоємцями померлого ОСОБА_4 є ОСОБА_3 - спадкоємець другої черги, та ОСОБА_1 – спадкоємець четвертої черги. 
ОСОБА_1 як спадкоємець четвертої черги спадкування просила суд змінити черговість спадкування і визнати за нею право на спадкування за законом разом зі спадкоємцем другої черги ОСОБА_3 , мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_4 через тяжку хворобу тривалий час перебував у безпорадному стані та потребував матеріального забезпечення і стороннього догляду, які вона йому надавала.
Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Аналіз вказаної норми закону дає підстави для висновку, що судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування.
Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.
Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.
Вищезазначене узгоджується з правової позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 487/878/16-ц, провадження № 61-994 св 17.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що вона не надала належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин на які вона посилається як на підставу своїх вимог, що відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України є обов`язком позивача.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, з копії трудової книжки ОСОБА_4 встановлено, що останній з 02 березня 2009 року працював у цеху ремонту електроустаткування металургійних цехів електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду. У вересні 2013 року був звільнений за власним бажанням. У березні 218 році працював плавильником (вторинна переплавка кольорових металів) 4 розряду плавильної дільниці металургійного виробництва. Звільнився за власним бажанням у травні 2018 року. 02 серпня 2018 року ОСОБА_4 прийнятий електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування, зайнятим на гарячих та шкідливих дільницях робіт 4 розряду в електротехнічний цех. Трудовий договір було припинено 16 травня 2019 року у зв`язку зі смертю (т. 1 а.с. 187-188). 
З відповіді АТ «Запорізький завод феросплавів» також вбачається, що ОСОБА_4 працював на заводі з 02 серпня 2018 року по 16 травня 2019 року електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування в електротехнічному цеху (т. 1 а.с. 162).
З копії наказу (розпорядження) № 491/к від 31 липня 2018 року встановлено, що перед працевлаштуванням ОСОБА_4 був направлений на попередній медичний огляд та визнаний медичною комісією придатним до роботи (т. 1 а.с. 179). 
З довідки про доходи вбачається, що ОСОБА_4 за вказаний період була нарахована заробітна плата у розмірі 71123,99 грн. (т. 1 а.с. 163).
З копії табелю обліку робочого часу встановлено, що ОСОБА_4 виконувались трудові обов`язки протягом періоду його працевлаштування. Протягом 2018 року перебував на лікарняному протягом 10 днів у листопаді (т. 1 а.с. 180-181). 
З вищезазначеної довідки також встановлено, що в 2019 році ОСОБА_4 перебував на лікарняному по тимчасовій втраті непрацездатності у періоди з 20 березня 2019 року по 01 квітня 2019 року, з 02 квітня 2019 року по 12 квітня 2019 року, з 23 квітня 2019 року по 02 травня 2019 року з 03 травня 2019 року по 16 травня 2019 року, загалом 48 днів (т. 1 а.с. 163). 
Останнім робочим днем зафіксовано 22 квітня 2019 року (т. 1 а.с. 180-181). 
Таким чином, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 до самої смерті був працевлаштований та отримував заробітну плату.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 05 червня 2018 року також працевлаштована у АТ «Запорізький завод феросплавів» черговою стрілочного посту в залізничному цеху, та за період з червня 2018 року по травень 2019 року отримала заробітну плату у розмірі 98956,07 грн. (т. 1 а.с. 164). Разом з цим, з урахуванням того, що спадкодавець також отримував заробітну плату, це не підтверджує того, що ОСОБА_4 перебував на матеріальному утриманні ОСОБА_1 . Доказів про наявність матеріальних труднощів для забезпечення умов життя спадкодавця у справі немає.
Вищевказана обставина працевлаштування ОСОБА_4 також спростовує посилання ОСОБА_1 на те, що він перебував у безпорадному стані, та потребував її допомоги. 
Так, у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Аналогічні посилання також містяться у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року, справа №463/5603/16-ц, провадження №61-20070св19.
Докази на підтвердження наявності у ОСОБА_4 інвалідності або каліцтва в матеріалах справи відсутні.
Також, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані та у потребі останнього сторонньої допомоги, яку позивач забезпечувала, придбавала ліки, колегією суддів встановлено, що позивачем доказів на підтвердження вищезазначеного не надано. Суд першої інстанції під час розгляду сприяв сторонам в реалізації процесуальних прав щодо витребування доказів з медичних закладів, та ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2020 року витребував у КНП «Міська лікарня № 10» Запорізької міської ради та ТОВ «Вітацентр» медичну документацію померлого ОСОБА_4 у період з 01 червня 2016 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 212-213).
Медичні документи, надані КНП «Міська лікарня № 10» Запорізької міської ради, не містять жодного запису про те, що ОСОБА_4 не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. 
Встановлено, що ОСОБА_4 лікувався амбулаторно з 23 квітня 2019 року та 02 травня 2019 року поступив на стаціонарне лікування до терапевтичного відділення КНП «Міська лікарня № 1» у середньому стану тяжкості з діагнозом «двостороння полі сегментарна пневмонія», у зв`язку з погіршенням стану переведений до реанімаційного відділення 15.05.2019 року. (т. 2 а.с. 6, 20-31).
Суд першої інстанції також дійшов вірного висновку, що з копії медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_4 встановлено лише одне посилання на випадок, коли він потребував сторонньої, а саме медичної допомоги - 14 травня 2019 року, об 11:50 (за два дні до смерті пацієнта) зроблено запис черговим лікарем: «вызов в коридор, пациенту после прохождения по коридору (посетил санузел) стало плохо, возникла одышка, резкая невозможность вдоха и выдоха, резкая слабость, болей в сердце не отмечает…» (т. 2 а.с. 41).
Смерть ОСОБА_4  зафіксована о 07:30 год. 16 травня 2019 року. Відповідно до протоколу патолого-анатомічного дослідження № Е 222 від 16 травня 2019 року, причиною смерті ОСОБА_4 біли «септицемія» та «підгострий інфекційний ендокардит». Інші суттєві стани (конкуруючі), які сприяли смерті, але не пов`язані із захворюванням чи його ускладненням, яке безпосередньо є причиною смерті «Вірусний хронічний гепатит С. Хронічна наркоманія, алкоголізм. Двостороння пневмонія. Порушення серцевого ритму.» (т. 2 а.с. 64).
Тобто, з моменту, коли ОСОБА_4 потребував термінової допомоги лікаря та до моменту його смерті пройшло менше двох діб, при цьому ОСОБА_4 у цей час знаходився у лікарні під доглядом лікарів.
З довідки, наданої ТОВ «Вітацентр» вбачається, що 26 квітня 2019 року ОСОБА_4 звернувся до ТОВ «Вітацентр» із заявою про видачу оригіналу медичної картки амбулаторного хворого, а отже, оскільки відомості щодо звернення ОСОБА_4 за медичною допомогою з 01 січня 2016 року містяться в медичній карті, надати їх суду не виявляється можливим (т. 2 а.с. 123).
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що з копії заяви, наданої ТОВ «Вітацентр» вбачається, що 26 квітня 2019 року ОСОБА_4 особисто отримав свою медичну карту, що також спростовує доводи позивача про його перебування у безпорадному стані (т. 2 а.с. 125). 
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено обставин перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані та здійснення за ним догляду узгоджується із витребуваними та дослідженими медичними документами, оскільки жодним медичним документом не підтверджено, що внаслідок віку, тяжкої хвороби, каліцтва ОСОБА_4 не був здатний сам себе обслуговувати і потребував стороннього догляду тривалий час.
Ураховуючи встановлення цих обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав, передбачених частиною другої статті 1259 ЦК України, для надання ОСОБА_1 як спадкоємцю четвертої черги права на спадкування після смерті ОСОБА_4 разом із спадкоємцем другої черги.
Доводи апеляційної скарги в частині того, що оригінали та копії чеків, які містяться в матеріалах справи (т. 1 а.с. 16-25, т. 2 а.с. 188-202), та підтверджують факт придбання ліків, виписаних на хворого ОСОБА_4 , колегія суддів не може прийняти до уваги як підтвердження безпорадного стану спадкоємця, або його перебування на утриманні ОСОБА_1 . 
Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що з чеків неможливо встановити хто саме здійснював оплату, та за рахунок чиїх коштів, оскільки саме за твердженням ОСОБА_1 платіжна картка ОСОБА_4 знаходилась у неї. Крім того, слід звернути увагу, що всі чеки підтверджують придбання ліків у квітні-травні 2019 року, тобто у період, коли у ОСОБА_4 стрімко погіршився стан здоров`я, та не підтверджують дій ОСОБА_1 щодо здійснення опіки, забезпечення спадкодавця, тощо, протягом тривалого часу.
Посилання скаржниці на те, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2019 року по іншій справі (№335/6692/19) встановлено те, що до червня 2018 роки ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 єдиним джерелом доходу були грошові кошти, отримані останньою за роботу швачкою не знайшли свого підтвердження, оскільки вказана обставина судовим рішенням не встановлена. 
Також спростовуються матеріалами справи посилання ОСОБА_1 на те, що допитані під час розгляду справи свідки підтвердили перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані. Навпаки, свідки зазначили, що у квітні 2019 року ОСОБА_4 вигулював собаку, а у травні 2019 року, перебуваючи у лікарні - виходив на вулицю самостійно, скаржився на лікарів, при спілкуванні палив.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують, а фактично зводяться до незгоди з висновком суду по оцінці доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування судового рішень.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2020 року по цій справі – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 18 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: