Справа № 161/12595/20 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/270/21  Категорія: 68 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
01 березня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Киці С. І., Федонюк С. Ю., 
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2020 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом.
Покликалась на те, що 09 серпня 2010 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано у Гіркополонківській сільській раді Луцького району Волинської області.
Від шлюбу вони мають одну неповнолітню дитину-сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За час шлюбу вони придбали майно: автомобіль марки Opel Vivaro, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; земельну ділянку з кадастровим номером 0722881600:01:001:3023, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Гірка Полонка.
Крім того, позивач вказувала, що згоди щодо поділу зазначеного майна, яке зареєстроване за відповідачем, вони дійти не можуть.
Ураховуючи наведене, а також те, що автомобіль є неподільною річчю, позивач ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину вищенаведеного майна і відшкодувати їй понесені судові витрати.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2020 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки Opel Vivaro, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , та на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 0722881600:01:001:3023, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою Волинська область, Луцький район, с. Гірка Полонка.
Стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2029 грн 24 коп. та витрати за надану професійну правничу допомогу у сумі 4000 грн.
У поданій на рішення апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову та поділу майна подружжя, шляхом визнання за кожною із сторін по справі права власності по 1/2 частки спільного майна, не відповідають обставинам справи, оскільки судом не було враховано інше майно набуте подружжям у період шлюбу, щодо якого є окремий судовий спір, та неправильно визначена вартість спірного майна.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що вказане спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя - сторін спору, як таке, що набуте ними в період шлюбу за спільні кошти, і їх частки у цьому майні є рівними.
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що з 09 серпня 2010 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3   перебували у зареєстрованому шлюбі, який 05 жовтня 2020 року було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області, що набрало законної сили (а.с.14).
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).
Крім того, встановлено, що під час спільного проживання у шлюбі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 придбали майно: автомобіль марки Opel Vivaro, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 ; земельну ділянку з кадастровим номером 0722881600:01:001:3023, площею 0,1000 га, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Гірка Полонка, яке зареєстрували на відповідача ОСОБА_3 (а.с. 16-17, 23).
Згідно договору купівлі-продажу від 09 грудня 2016 року спірної земельної ділянки її придбання відповідачем ОСОБА_3 відбулося зі згоди його дружини ОСОБА_2 .
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною першою статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Частинами першою та другою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.  
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова) роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) (частина четверта статті 71 СК України).
Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. 
Згідно з частиною 5 статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу та рівності часток подружжя у цьому майні. При вирішенні питання про поділ майна подружжя, зокрема неподільної речі застосовуються положення щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Якщо жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільна річ не може бути реально поділена між ними відповідно їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Отже, врахувавши наведені норми матеріального права та встановивши, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , їх частки у цьому майні є рівними і між ними немає згоди щодо спільного ним користування та його поділу, частина майна, що є предметом спору, автомобіль є неподільною річчю, та врахувавши межі позовних вимог заявлених позивачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про підставність позову та задовольнив його, визнавши за позивачем ОСОБА_2 право власності на 1/2  частину майна подружжя вказаного у позовній заяві без його реального поділу та вирішив питання щодо судових витрат.
Крім того, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийняте судом з порушенням норм процесуального права, оскільки суд не задовольнив клопотання представника відповідача про об`єднання в одне провадження позову, заявленого його довірителем ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, за яким відкрито провадження Луцьким міськрайонним судом, не заслуговують на увагу, так як в силу вимог абзацу другого частини 2 статті 376 ЦПК України, дана обставина не є безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд
                                         У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді