Ухвала
іменем України
25 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 552/1495/20
провадження № 51-900ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката                  ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 18 травня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань                                                                за № 12020170020000165, щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Загребелля Сосницького району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Київського районного суду м. Полтави від 18 травня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 307 КК до покарання із застосуванням                     ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією Ѕ частини належного йому майна.
Запобіжний захід у виді домашнього арешту, застосований до засудженого, продовжено до набрання вироком законної сили.
Відповідно до ст. 96-1 КК застосовано спеціальну конфіскацію в дохід держави мобільного телефону «Huawei SLA-L22» чорного кольору, IMEI1 НОМЕР_1 , IMEI2 НОМЕР_2 , належного ОСОБА_4 , який використовувався як знаряддя вчинення злочинів.
Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_4 20 листопада 2019 року приблизно о 11:28, маючи умисел на незаконне придбання з метою збуту наркотичного засобу, отримав від невстановленої особи на свій мобільний телефон «Huawei SLA-L22» повідомлення з координатами місця перебування наркотичного засобу – канабісу. Після чого, прибувши за вказаними у повідомленні географічними координатами, він, продовжуючи свої дії, спрямовані на незаконне придбання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, неподалік будівлі за адресою: вул. О. Гончара, 27-В у м. Полтаві, викопав із землі під дошкою полімерний згорток чорного кольору, у якому містилося не менше 19 полімерних пакетів із пазовою застібкою, обмотаних кожен окремо липкою стрічкою чорного кольору, з вмістом канабісу загальною вагою не менше 34,534 г. Надалі ОСОБА_4 , реалізуючи свій умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, помістив вказані пакунки до кишені куртки, в яку був одягнений, та почав їх зберігати при собі з метою збуту.
Потім ОСОБА_4 під час здійснення своєї злочинної діяльності, пов`язаної з незаконним придбанням та зберіганням з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, діючи з умислом, спрямованим на незаконний збут наявного у нього особливо небезпечного наркотичного засобу, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення шляхом його продажу, 20 листопада 2019 року в період часу з 11:28 по 14:50 (точного часу не встановлено), перебуваючи у лісосмузі поблизу будинків № 22 та 22-А на вул. Пушкарівській у м. Полтаві, закопав у ґрунт під каменем за географічними даними 49.583165 градусів північної широти та 34.527871 градуси східної довготи один полімерний пакет із пазовою застібкою, обмотаний ізоляційною стрічкою чорного кольору, з канабісом масою 1,855 г для не встановленого в ході досудового слідства покупця.
Фіксацію зазначеного місця розташування закладки він здійснив шляхом фотозйомки на належний йому мобільний телефон «Huawei SLA-22» із зазначенням географічних координат для подальшої передачі інформації майбутньому покупцю з тим, щоб отримати від нього прибуток від збуту особливо небезпечного наркотичного засобу.
Згодом співробітники ВП № 1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області під час огляду місця події у присутності двох понятих 22 листопада 2019 року в період з 08:30 до 11:20 у ґрунті під каменем у лісосмузі поблизу будинків № 22 та 22-А на                                    вул. Пушкарівській у м. Полтаві виявили та вилучили один полімерний пакет усередині якого був особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, – канабіс масою (у висушеному стані) 1,855 г.
Крім того, ОСОБА_4 , продовжуючи свою злочинну діяльність, пов`язану                                       з незаконним зберіганням незаконно придбаного ним наркотичного засобу, маючи при собі 18 полімерних згортків, які були у кишенях його куртки, діючи з умислом, спрямованим на незаконний повторний збут наявного у нього наркотичного засобу,          з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, шляхом його продажу                              20 листопада 2019 року приблизно після 14:50 прослідував до лісосмуги навпроти Міського клінічного пологового будинку за адресою: вул. Олеся Гончара, 27-В,                                  м. Полтава, де підшукував місця для можливого здійснення закладок особливо небезпечного наркотичного засобу – канабісу. Після чого злочинні дії ОСОБА_4 , пов`язані з незаконним зберіганням наявного у нього наркотичного засобу, були припинені на законних підставах цього ж дня о 14:58 співробітниками ВП № 1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, які зупинили його за вказаною адресою та в ході поверхневого огляду виявили у нього 18 полімерних згортків ізоляційної стрічки.
Того ж дня співробітники СОГВП № 1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області під час огляду місця події, у присутності двох понятих у період часу з 15:39 по 16:10 вилучили добровільно видані ОСОБА_4 з правої зовнішньої кишені його куртки 18 полімерних пакетів, усередині яких був особливо небезпечний наркотичний засіб – канабіс загальною масою (в перерахунку на суху речовину) 32,679 г.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 19 листопада 2020 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтави від 18 травня 2020 року щодо нього – без змін. У зв`язку з набранням вироком законної сили ОСОБА_4 взято під варту в залі суду.
 
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи кваліфікації дій та доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 , просить змінити судові рішення стосовно нього в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Просить застосувати до засудженого положення ст. 75 КК, звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки                                  з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Як зазначає захисник на обґрунтування своїх вимог, залишення засудженого                                      у суспільстві збільшить шанси успішного його виправлення, збереження корисних суспільних зв`язків, пошуку ним роботи та сприятиме уникнення негативного впливу кримінального середовища. Вважає, що дані про особу винного, обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих обставин, його поведінка під час перебування під домашнім арештом, те, що раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, давали підстави судам зробити висновок про можливість засудження ОСОБА_4 без реального відбування покарання.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи у касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі                                               – КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Із матеріалів провадження за скаргою вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 здійснено відповідно до положень ст. 349 КПК.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Доводи захисника, викладені в касаційній скарзі, стосовно невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом’якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Виходячи з указаної мети й вищезазначених принципів, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м’якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
За правилами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував характер і ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини вчиненого злочину і те, що через поведінку ОСОБА_4 , який добровільного вказав працівникам поліції зроблені ним закладки та місця зберігання заборонених речовин, суспільно небезпечні наслідки у виді передачі відповідних наркотичних засобів кінцевим покупцям не настали. Крім того, враховано також дані про його особу, молодий вік, наявність у нього родини, те, що він раніше не був судимий та злочин вчинив уперше і внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, переслідуючи мету матеріально допомогти сім`ї. Зважив суд і на відсутність тяжких наслідків кримінального правопорушення, його щире каяття, активне сприяння під час досудового розслідування та судового розгляду в розкритті злочину, без якого повне встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення було б ускладненим, оскільки негласні слідчі (розшукові) дії стосовно нього до виявлення його злочинної діяльності не здійснювалися.
Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав з`явлення із зізнанням, щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин. Обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив.
Урахувавши ці обставини, суд визнав їх виключними та вважав за можливе призначити покарання засудженому із застосуванням положень 69 КК, яке буде достатнім для його виправлення та перевиховання.
Разом із цим суд урахував і той факт, що ОСОБА_4 вчинено тяжкі злочини, які є умисними та корисливими, а тому обґрунтовано дійшов висновку, що його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів та досягнення цілей покарання щодо нього в цілому є неможливим без реального відбування покарання                     у місцях позбавлення волі.
З огляду на наведене суд першої інстанції в цьому провадженні не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених цим Кодексом. 
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам засудженого ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, які є аналогічними доводам у касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 , та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок без змін.
Погоджуючись із вироком місцевого суду, апеляційний суд з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу засудженого та інших обставин, що впливають на ступінь відповідальності, зазначив про дотримання вимог статей 50, 65, 69 КК під час призначення покарання засудженому, оскільки таке покарання буде відповідати принципам законності та справедливості, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Крім того, суд обґрунтовано відхилив доводи щодо можливості виправлення засудженого без відбування покарання з застосуванням ст. 75 КК, з огляду на тяжкість вчинених злочинів, зокрема, кількість епізодів злочинної діяльності за ч. 2 ст. 307 КК, даних про особу винного.
Разом із цим суд не залишив без уваги того факту, що наркоманія – це надзвичайно небезпечне соціальне явище, яке підриває здоров`я людини, викликає деградацію особи, втрату нею соціального статусу, що переконливо свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого.
При цьому, суд апеляційної інстанції правомірно звернув увагу на те, що суд першої інстанції, застосовуючи положення ст. 69 КК під час призначення покарання, зазначив, які саме обставини справи та дані про особу винного він визнав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів і впливають на пом`якшення покарання засудженому. А тому врахування одних і тих же обставини справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до засудженого і положень ст. 69 КК та призначення йому покарання, нижчого від найнижчої межі санкції статті, і положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, є недостатнім. Тому одночасне застосування двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування за вчинення тяжкого злочину, повинно мати для цього достатні підстави, яких судом не було встановлено, що у свою чергу свідчить про необґрунтованість скарги щодо суворості покарання. 
Таким чином, урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення,                         в тому числі й ті, на які покликається захисник у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. 
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду є законною та обґрунтованою, і погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Переконливих аргументів, які би свідчили про наявність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень унаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційним судом не встановлено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 18 травня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                          ОСОБА_3