Ухвала
Іменем України
 
22 березня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 761/39241/20
провадження № 61-4206ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Вишгородський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року у складі судді Притули Н. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Зокрема, просила встановити факт, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 за національністю є «євреї».
Встановлення вказаного факту їй потрібно для упорядкування документів і для реалізації особистих прав, підтвердження свого особистого єврейського походження нашого роду по лінії бабусі та для отримання відповідних документів, які б свідчили про приналежність її та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до зазначеної нації та давали б їм можливість скористатися пільгами, які гарантуються особам єврейського походження і передбачені Законом «Про повернення» ухваленого Кнесетом Ізраїлю 05 липня 1950 року, для виїзду в Ізраїль на постійне місце проживання. На думку ОСОБА_1 встановлення такого факту має юридичне значення.      
Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року відмовлено у відкритті провадження.
Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції керувався вимогами пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України та виходив з того, що встановлення факту належності до певної національності не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. 
Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року - без змін.
Апеляційний суд зазначив, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена без додержання норм процесуального права, тому підстави для її скасування відсутні.
ОСОБА_1 у березні 2021 року подала через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані ухвалу та постанову скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскільки прямої заборони встановлення факту належності до певної національності законодавством не встановлено, тому помилковими є висновки судів попередніх інстанцій щодо неможливості розгляду її заяви в порядку цивільного судочинства.
У відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані в пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 ЦПК України, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 просила встановити факт належності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до національності «евреї».
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік справ, не є вичерпним, проте за змістом вищенаведених норм процесуального права суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 810/2732/18 зроблено висновок, що «відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу. Аналогічну правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила, зокрема, в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18. Таким чином, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності цей спір не підлягає розгляду не лише в порядку адміністративного судочинства, а й у судовому порядку взагалі».
Відповідно до пункту першого частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності осіб до певної національності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження, так як у обраний заявником спосіб такі обставини не встановлюються і не можуть розглядатись у порядку окремого провадження в порядку цивільного судочинства.
Разом з цим, Верховний Суд звертає увагу, що ОСОБА_5 не позбавлена права звернутися до органів державної реєстрації актів цивільного стану, як суб`єкта владних повноважень, з метою внесення змін до актового запису про народження у частині національності, а у випадку відмови - оскаржити такі дії в суді в порядку адміністративного судочинства.
Таким чином, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановлені з додержанням норм процесуального права та відповідають правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах: від 11 вересня 2019 року у справі № 810/2732/18 та від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18, а наведені у скарзі доводи зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником норм законодавства та не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень, тому підстави для відкриття касаційного провадження у справі відсутні.
Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадженняу справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Вишгородський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року  відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик