УХВАЛА

20 січня 2021 року 

м. Київ

Справа №  924/294/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Бакуліна С. В. (доповідач), Губенко Н. М., Кролевець О. А., 
розглянувши матеріали касаційної скарги фізичної особи - підприємця Гаврилюк Олександри Сергіївни
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від                          9 листопада 2020 року (головуючий - Демидюк О. О., судді: Юрчук М. І. Тимошенко О. М.) 
у справі № 924/294/20 
за позовом фізичної особи - підприємця Галишина Миколи Остаповича
до фізичної особи - підприємця Гаврилюк Олександри Сергіївни
про стягнення 175533,30 грн,
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа - підприємець Галишин Микола Остапович (далі - ФОП              Галишин М. О.) звернувся з позовом до фізичної особи - підприємця              Гаврилюк Олександри Сергіївни (далі - ФОП Гаврилюк О. С.) про стягнення 175533,30 грн, з яких: 82640,00 грн заборгованість, 84629,30 грн пеня, 8264,00 грн штраф, з посиланням на те, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором від 27 липня 2018 року № 1 в частині своєчасної поставки товару.
Господарський суд Хмельницької області рішенням від 15 липня 2020 року у справі № 924/294/20 відмовив у задоволенні позову.
Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 9 листопада 2020 року рішення Господарського суду Хмельницької області від 15 липня            2020 року скасував в частині відмови у стягненні боргу в сумі 82640,00 грн та прийняв в цій частині нове судове рішення; стягнув з ФОП Гаврилюк О. С. на користь ФОП Галишина М. О. 82640,00 грн.
22 грудня 2020 року ФОП Гаврилюк О. С. звернулася до Верховного                            Суду з касаційною скаргою на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 листопада 2020 року у справі № 924/294/20 із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження.
Перевіривши касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Гаврилюк Олександри Сергіївни, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
Відповідно до статті 15 цього Кодексу суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За приписами пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частина сьома статті 12 ГПК України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" установлено у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2020 року - 2102 гривні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у сумі                175533,30 грн. Отже, ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2020 року (210200,00 грн), а тому відповідно до положень ГПК України ця справа є малозначною.
Колегія суддів звертає увагу скаржника, що в силу зазначеної вище вимоги пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки відкриття касаційного провадження у малозначних справах, залежать виключно від обставин конкретної справи та значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики.
ФОП Гаврилюк О. С. зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а саме: щодо застосування статей 73, 76, 77 ГПК України, оскільки Верховний Суд у низці постановлених по інших справах ухвал висловив правову позицію щодо застосування наведених норм права, які повинні враховуватись судами, однак приймаючи оскаржувані судові рішення суди не врахували відповідних правових позицій. Скаржник також вказує на те, що ця справа має виняткове значення для нього, оскільки суд апеляційної інстанції формально розглянув справу, не дослідив належним чином докази, порушив право відповідача на захист.
Однак, скаржник у поданій касаційній скарзі не зазначає, з якого питання права не сформовано єдину правозастосовчу практику, та у чому полягає фундаментальність його значення для формування такої практики.
Наведені скаржником обставини не свідчать про наявність підстав для відкриття касаційного провадження, оскільки саме власне твердження скаржника про те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не може бути визнано судом автоматичною підставою, на яку поширюється дія положення підпункту "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на вирішення широкої маси спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та зміст оскаржених судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника.
Доводи, викладені в касаційній скарзі, зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Використання оціночних чинників, зокрема таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо, не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
За змістом статті 7 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.
Відповідно до частини першої статті 46 цього Кодексу сторони користуються рівними процесуальними правами.
На підставі наведеного надання стороні будь-яких переваг, зважаючи на сферу її діяльності, правовий статус, предмет спірних відносин, призведе до порушення одного з основних засад господарського судочинства - рівності учасників судового процесу перед законом і судом.
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності". 
З огляду на відсутність обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Гаврилюк О. С. на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 листопада 2020 року у справі № 924/294/20 згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження Суд не розглядає заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 12, 15, 163, 234, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця Гаврилюк Олександри Сергіївни на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 листопада 2020 року у справі № 924/294/20.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                       С. В. Бакуліна

Судді                                                                                                    Н. М. Губенко

                                                                                                    О. А. Кролевець