ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2021 року 
м. Київ
справа № 820/1953/16
адміністративне провадження № К/9901/27488/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Гончарової І.А.,
суддів: Олендера І.Я.,  Ханової  Р.Ф., 
здійснивши попередній розгляд касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче об`єднання «Східбуд»
на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року (головуючий суддя - Мельников Р.В.)
та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року (колегія суддів: головуючий суддя - Катунов В.В., судді - Бергшов Г.Є., Ральченко І.М.)
у справі №820/1953/16
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче об`єднання «Східбуд»
до Центральної об`єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області
про скасування податкового повідомлення - рішення, 

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче об`єднання «Східбуд» (далі - позивач, платник, Товариство) звернулося до Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (далі - відповідач, контролюючий орган, ДПІ у Дзержинському районі), правонаступником якої є Центральна об`єднана державна податкова інспекція м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (далі - Центральна ОДПІ), в якому просило скасувати податкове повідомлення - рішення ДПІ у Дзержинському районі від 26.11.2015 №1320302203, яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 594882,50 грн, у тому числі за основним платежем - 463255,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 231627,50 грн, як таке, що суперечить вимогам чинного законодавства України.

На обґрунтування своїх позовних вимог Товариство зазначило, що надані ним первинні документи підтверджують фактичне здійснення господарської діяльності між позивачем та ПП «Євробуд - Груп» у періоді, що перевірявся, та свідчать про правомірність формування платником податкового кредиту за результатами господарських відносин із вказаним вище контрагентом. Позивач вказує, що контролюючим органом не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що господарські операції між позивачем та ПП «Євробуд - Груп» у спірному періоді мали безтоварний характер та були спрямовані на мінімізацію податкових зобов`язань Товариства.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що надані позивачем первинні документи не підтверджують фактичне здійснення господарської діяльності між позивачем та ПП «Євробуд - Груп» у періоді, що перевірявся. Також суди вказали, що у контрагента відсутня необхідна кількість основних засобів і трудових ресурсів для виконання обумовлених договорами робіт (надання послуг).

Не погодившись із зазначеними рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів правомірності прийняття оскаржуваного податкового повідомлення - рішення, а також вказує, що при дослідженні фактичного здійснення господарської операції оцінюватися повинні, перш за все, відносини безпосередньо між учасниками операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Натомість відносини щодо попередніх поставок товарів/робіт/послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції між позивачем та вказаним вище контрагентом.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства.

Від відповідача відзиву на касаційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи.

22 лютого 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку, передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15.12.2017, Далі - КАС України).

Підпунктом 4 пункту 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, посадовими особами відповідача проведено документальну невиїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства в частині господарських взаємовідносин із ПП "Євробуд-Груп" за травень 2015 року, за результатами якої складено акт №1361/20-30-22-03/38158516 від 11.11.2015 (далі - Акт перевірки).

За результатами перевірки контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, що призвело до завищення Товариством податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 463255,00 грн.

На підставі Акта перевірки відповідач прийняв податкове повідомлення - рішення від 26.11.2015 №1320302203, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 694882,50 грн, з яких за основним платежем - 463255,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 231627,50 грн.

Контролюючий орган дійшов висновку про відсутність фактичного здійснення господарської діяльності між позивачем та ПП "Євробуд-Груп" у періоді, що перевірявся. 

Вважаючи зазначене податкове повідомлення - рішення протиправним, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом. 

Надаючи правову оцінку викладеним обставинам справи, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України) в редакції, що була чинною на момент їх виникнення.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 ПК України).

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Таким чином, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Отже, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

Необґрунтована ж податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення умов для формування податкового кредиту.

Доводи контролюючого органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту/витрат.

На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, платник повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 71 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, між ПП «Євробуд - Груп» (Продавець) та позивачем (Покупець) укладено договір поставки від 29.05.2015 №Є05052, за умовами якого Продавець зобов`язується передати товар у власність Покупця, а покупець прийняти та оплатити отриману продукцію на умовах, зазначених у цьому договорі.

На підтвердження фактичного виконання умов зазначеного договору позивач надав копії видаткових накладних від 29.05.2015 №42, 43 та наказу про відрядження.

У зв`язку з невиконанням позивачем своїх зобов`язань за договором поставки від 29.05.2015 №Є05052 ПП "Євробуд-Груп" направило на його адресу претензію № 2 від 31.03.2016.

Листом від 10.04.2016 №10/04-2 позивач просив контрагента відстрочити виконання зобов`язань за вказаним вище договором, посилаючись при цьому на відсутність у нього коштів для розрахунку за поставлений товар.

Також між позивачем (Поклажодавець) та ПП «Євробуд-Груп» (Зберігач) укладено договір відповідального зберігання від 29.05.2015 №290515, за умовами якого Зберігач зобов`язується на умовах, визначених цим договором, примати і зберігати передані йому Поклажодавцем товари і повертати ці товари на вимогу Поклажодавцеві чи іншій особі. Пунктом 2.1 договору відповідального зберігання від 29.05.2015 №290515 встановлено, що Зберігач використовує складське приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Кіровоград, вул. Маланюка, буд. 12.

На підтвердження фактичного виконання умов зазначеного договору позивач надав копії акту прийому - передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 29.05.2015, актів приймання - передачі наданих послуг від 30.11.2015, від 29.01.2016, від 29.02.2016 та від 30.03.2016.

У зв`язку з невиконанням позивачем взятих на себе за договором відповідального зберігання від 29.05.2015 №290515 зобов`язань ПП "Євробуд-Груп" направило на адресу позивача претензію № 1 від 31.03.2016.

Листом від 10.04.2016 позивач просив контрагента відстрочити виконання зобов`язань за вказаним вище договором, посилаючись при цьому на відсутність у Товариства коштів для оплати наданих ним послуг.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що надані позивачем первинні документи не підтверджують фактичне виконання умов укладених між позивачем та вказаним вище контрагентом договорів поставки від 29.05.2015 №Є05052 та відповідального зберігання від 29.05.2015 №290515, оскільки Товариством не надано податкових накладних, наявність яких відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України є обов`язковою передумовою для формування податкового кредиту. Крім того, позивачем не надано доказів використання придбаного у ПП "Євробуд-Груп" товару/послуг у своїй господарській діяльності.

Так, скаржник у касаційній скарзі зазначає, що спірні договори поставки від 29.05.2015 №Є05052 та відповідального зберігання від 29.05.2015 №290515 укладалися позивачем з метою виконання своїх зобов`язань перед ТОВ «ХАЙ - ДАХ» за договором виконання підрядних робіт. 

Разом з цим, ані доказів укладання між позивачем та ТОВ «ХАЙ - ДАХ» відповідного договору, ані доказів використання платником у своїй господарській діяльності поставленого ПП "Євробуд-Груп" товару/наданих послуг позивач суду не надав. Також платник не надав доказів здійснення розрахунку з ПП "Євробуд-Груп" за вказаними вище договорами.

Враховуючи вищевикладене, а також відсутність доказів на підтвердження наявності у Товариства ділової та економічної доцільності господарських взаємовідносин із ПП "Євробуд-Груп" у спірному періоді, суди попередніх інстанцій правомірно вважали надані платником документи такими, що не підтверджують фактичне здійснення фінансово-господарських операцій позивача з вказаним вище контрагентом.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів, проаналізувавши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм законодавства, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення - без змін.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче об`єднання «Східбуд» залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	І.А. Гончарова І.Я.Олендер   Р.Ф. Ханова