ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" березня 2021 р.                                                 Справа №907/327/20
м. Львів
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача):                                         Бойко С.М.,
суддів:                                                                                 Бонк Т.Б.,
                                                                                          Якімець Г.Г.,
без повідомлення учасників справи

розглянув апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Кос Василя Богдановича б/н від 01.09.2020
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.07.2020 суддя: Ремецькі О.Ф. м. Ужгород, повний текст рішення складено – 24.07.2020 
за позовом фізичної особи-підприємця Кос Василя Богдановича, с. Ясень Рожнятівський район, Івано-Франківська область
до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю “ВУД-МАРКЕТ”, м. Ужгород
про стягнення суми 88 334,03 грн.
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
У травні 2020 року фізична особа-підприємець Кос Василь Богданович (надалі – ФОП Кос В.Б.) звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом, в якому просив стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю “ВУД-МАРКЕТ” (надалі – ТОВ “ВУД-МАРКЕТ”) 88 334,03 грн., а саме: 80 000,00 грн. основного боргу, 1 528,00 грн. інфляційних втрат та 1 806,03грн. 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач за отриманий товар згідно укладеного договору купівлі-продажу № 20-05/19 від 20.05.2019, розрахувався частково та з порушенням строків, встановлених договором. 
Позивач правовою підставою позову зазначає ст.ст. 525, 526, 692 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 24.07.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю. Судові витрати покладено на позивача.
Рішення суду першої інстанції обгрунтоване тим, що надані позивачем товарно-транспортні накладні від №1 від 10.06.2019 та №2 від 18.06.2019, містять недоліки в частині їх оформлення (зокрема відсутній підпис особи в графі «Прийняв водій/експедитор» та порожні графи «Здав водій/експедитор», «Прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача)».
При цьому, суд першої інстанції зазначив, що доказів відображення господарських операцій зі спірних поставок товару на підставі видаткових накладних від № 1 від 10.06.2019 та №2 від 18.06.2019 у податковому обліку покупця-відповідача суду надано не було.
За таких обставин, суд відмовив в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність факту поставки вказаного товару в кількості зазначеній позивачем.
З огляду на відмову в задоволенні вимоги про стягнення основного боргу, суд першої інстанції також відмовив в задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заявлених інфляційних втрат та 3% річних.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі ФОП Кос В.Б. (позивач) просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбуватися реальний рух активів, а тому місцевий господарський суд обмежившись обставинами оформлення первинних документів, не дослідив наявність або відсутність реального руху товарів, як-от обставини здійснення перевезення товару за спірними видатковими накладними, а також обставини зберігання та використання цього товару у господарські діяльності покупця.
Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги факт реєстрації податкових накладних, які, на його думку, підтверджують реальність господарської операції щодо продажу товарів.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач погодився з висновками місцевого господарського суду, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу аналогічні висновкам місцевого господарського суду, що викладені у оскаржуваному рішенні.

04.09.2020 на адресу Західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання апелянта від 01.09.2020 (вх.№041-04/5011/20) у якому просить суд долучити до матеріалів справи копію нотаріальної заяви свідка Милів В.І. від 18.08.2020 та копію запиту інфорації в ГУ ДФС в Івано-Франківській області за №3 віл 07.08.2020.
Вказане клопотання обгрунтовує тим, що позивач не був обізнаний із необхідністю подання додаткови доказів, які на думку суду мають значення для справи.
Розглянувши вказане клопотання, апеляційний господарський суд відмовляє в клопотанні про долучення додаткових доказів по справі: показання свідказ. 
Відповідно до частини третьої статті 269 зазначеного Кодексу докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Об`єктивних підстав щодо  неможливості подання цього доказу  до суду першої інстанції позивачем не подано.
За таких обставин апеляційний господарський суд доходить до висновку, що в порушення статті 269 ГПК України апелянт не довів наявності підстав для прийняття вказаних доказів, оскільки він, як позивач по справі, мав можливість подати ці докази до суду першої інстанції. 
Відповідно до ч. 2 ст. 164 ГПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Отже, не існувало причин, які унеможливлювали подання ним цих доказів до місцевого господарського суду, які об`єктивно не залежали від нього. 
З цих підстав суд відмовляє у задоволенні клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.
Щодо клопотання позиваача про витребування апеляційним судом доказів,  від  Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області інформацію щодо включення в податковий кредит ТОВ «ВУД-МАРКЕТ» податкової накладної № 1 від 10.06.2019 на суму 156 888,00 грн. з ПДВ та інформацію щодо включення в податковий кредит ТОВ «ВУД-МАРКЕТ» податкової накладної № 2 від 18.06.2019 на суму 133 596,00 грн. з ПДВ.
Апеляційним судом з`ясовано, що відповідного клопотання позивач не заявляв під час розгляду в суді першої інстанції, а тому відсутні обставини щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанцції. 
Зазначене узгоджується з ч. 4 ст. 13 ГПК України за змістом якої кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У відповідності до приписів ч. 10 ст. 270 ГПК України вказана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається без повідомлення учасників справи.
Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що між ФОП Кос В.Б. (надалі – продавець) та ТОВ "ВУД-МАРКЕТ" (надалі – покупець) було укладено договір №20-05/19 від 20.05.2019 (надалі – договір), відповідно до умов якого продавець продає лісоматеріали хвойних порід кругляк та пиломатеріали обрізні не обрізані хвойних порід ялиця, ялина, модрина (надалі товар), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити на умовах даного договору (п. 1.1 договору).
Ціна і кількість товару вказуються в накладних. Загальна сума договору складає суму всіх накладних, на підставі яких поставляється товар (п.п. 1.2, 1.3 договору)
Відповідно п. 2.1 договору, оплата по даному договору проводиться покупцем на протязі 10 - ти днів після прийомки товару, шляхом банківського перерахунку на банківський рахунок постачальника.
Розділом 3 договору «Умови та порядок поставки і передачі товару» обумовлено, що передача товару здійснюється на складі покупця і підтверджується накладною, яку підписує уповноважений представник покупця та продавця. Право власності у покупця на товар виникає з моменту його передачі.
Термін дії договору визначається п. 7.2 договору, за умови якого цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 19.05.2020. Договір продовжує діяти до повного виконання сторонами взаємних зобов`язань та до проведення остаточних розрахунків.
Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.
Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За умовами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, але при укладенні договору сторони повинні керуватися вимогами Цивільного кодексу України, іншими актами цивільного законодавства.
Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку, що укладений між сторонами договір за правовою природою є договором купівлі-продажу.
У відповідності до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.Позивач у позовній заяві стверджує, що відповідач в порушення умом договору у визначений строк не здійснив повністю оплати вартості отриманого товару, а саме за поставлений товар відповідачем не сплачено 80 000,00 грн.
Предметом позову є матеріально-правова вимога ФОП Кос В.Б. до ТОВ "ВУД-МАРКЕТ" про стягнення 80 000,00 грн. - основного боргу, 1 528,00 грн. інфляційних втрат та 1 806,03грн. 3% річних.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судами встановлено, що на виконання умов договору купівлі-продажу №20-05/19  від 20.05.2019 ФОП Кос В.Б. згідно видаткових накладних № 1 від  10.06.2019 року на суму 156 888,00 грн., в т.ч. ПДВ 26 148,00 грн., та видатковою накладною № 2 від 18.06.2019 року на суму 133 596,00 грн., в  т.ч. ПДВ  22 266,00 грн. поставив ТОВ "ВУД-МАРКЕТ" товар. 
Первинні документи, які складені на виконання умов договору та підтверджують факт поставки товару покупцеві мають відповідати вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення № 88), Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 № 363 (далі - Правила № 363).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на момент складання спірних первинних документів) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Згідно із п. 2.4, 2.5 Положення № 88 (у редакції, чинній на момент складення спірних первинних документів) первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.
Пунктом 11 Правил № 363 (у редакції, чинній на момент складання товарно-транспортних накладних ) встановлено правила оформлення документів на перевезення та визначено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна.
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку, що надані позивачем видаткові накладні № 1 від 10.06.2019 та №2 від 18.06.2019 не відповідають наведеним вище вимогам законодавства щодо оформлення первинних документів, оскільки не містять даних (П.І.Б.), посади особи та особистого підпису в графі «отримав» або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу одержувача, а відтак не підтверджують факт поставки товару.
При цьому, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про те, що у разі дефектів первинних документів, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Як вбачається з матеріалів справи, для підтвердження обставини здійснення постачання товару позивачем надано податкові накладні від 10.06.2019 та від 18.06.2019 та товарно-транспортні накладні від №1 від 10.06.2019 та №2 від 18.06.2019.
Проте, товарно-транспортні накладні від №1 від 10.06.2019 та №2 від 18.06.2019, містять недоліки в частині їх оформлення (зокрема відсутній підпис особи в графі «Прийняв водій/експедитор» та порожні графи «Здав водій/експедитор», «Прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача)».
З огляду на умови договору та обставини справи, податкові накладні як доказ підтвердження факту поставки товару можуть оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не можуть буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним. Оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, суд враховувати положення Податкового кодексу та фактичні дії як постачальника, так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі №916/922/19, яка відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована апеляційним судом.
Тому спростовуються посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги факт реєстрації податкових накладних, які, на його думку, підтверджують реальність господарської операції щодо продажу товарів.
Інших доказів, які б підтверджували реальність господарської операції щодо купівлі-продажу товарів між сторонами за договором №20-05/19 від 20.05.2019 судами не встановлено.
У зв`язку з цим відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що місцевий господарський суд обмежився обставинами оформлення первинних документів, не дослідивши наявність або відсутність реального руху товарів.
Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних щодо стягнення основного боргу, інфляційних втрат та 3% річних, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність факту поставки вказаного товару в кількості зазначеній позивачем.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
З огляду на наведене, аргументи, викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі. 
Апелянтом не спростувано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Кос Василя Богдановича б/н від 01.09.2020 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.07.2020 - без змін. 
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Правові засади справляння судового збору, порядок сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI “Про судовий збір”.
Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 3 153,00 грн., який сплачений згідно з платіжними дорученнями за № 1419 від 31.08.2020 та за № 1448 від 14.09.2020.
Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Кос Василя Богдановича б/н від 01.09.2020 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.07.2020 у справі №907/327/20 залишити без змін.
Судовий збір в розмірі 3 153,00 грн. покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя:                                                                         Бойко С.М.

Судді:                                                                                                 Бонк Т.Б.
                                                                                              
                                                                                                              Якімець Г.Г.