Номер провадження: 22-ц/813/5351/21 
Номер справи місцевого суду: 520/7538/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючої – судді - Ващенко Л.Г.
суддів – Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участі секретаря – Чепрас А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу представника Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2019 року (одноособово суддя Луняченко В.О.) у цивільній справі за позовом Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування компенсації заподіяної працівником збитку,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції) 
29.06.2017 року Управління патрульної поліції у м. Одесі Департаменту патрульної поліції звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення компенсації заподіяного працівником збитку в розмірі 116 250,98 гривень. У зв`язку із затвердженням змін до структури територіальних органів поліції було розширено повноваження та змінено назву Управління патрульної поліції м. Одесі на Управління патрульної поліції в Одеської області Департаменту патрульної поліції (далі-УПП). 
Позов обґрунтовано наступним.
ОСОБА_1 , перебував з 07.11.2015 року у трудових відносинах з УПП і займав посаду інспектора патрульної поліції. 31.03.2016 року відповідачем для виконання службових обов`язків прийнято службовий автомобіль “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 , який належить УПП. 31.03.2016 року о 17 годині на вул. Люстдофська дорога при виїзді на площу Толбухіна в м. Одеса сталося зіткнення автомобіля “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 і трамваю бортовий № НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . В результаті зіткнення автомобіль “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження. За висновком експертного дослідження від 31.01.2017 року №16 Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобілю “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 внаслідок його ушкодження під час ДТП 31.03.2016 року становить 48 255,61 гривень. Сума ремонту пошкодженого автомобіля Tоyota Prius” № НОМЕР_1 , згідно акту виконаних робіт № АП-00002025 від 25.11.2016 року, склала 116 250,98 гривень. Вказана сума є матеріальною шкодою, яка заподіяна відповідачем, як працівником, в період виконання ним трудових обов`язків і повинна бути у повному розмірі стягнута на підставі ст. 130, п. 2, 6 ст. 134, ч. 1 ст. 135-3, ч. 3 ст. 136 КЗпП України з відповідача ОСОБА_1 на користь УПП.
Посилаючись на зазначені обставини позивач просив про задоволення позову.
Представник відповідача 29.10.2018 року надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на ч.3 ст. 233 КЗпП України.
Представники позивача і відповідача не приймали участі у судовому засіданні 15.01.2019 року, подали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.01.2019 року УПП відмовлено у задоволенні позову.
(короткий зміст вимог апеляційної скарги)
УПП не погодилось із рішенням суду від 15.01.2019 року і в особі представника подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, позов задовольнити, посилаючись на незаконність рішення, неправильне застосування норм матеріального права.
(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)        
Апеляційна скарга представника УПЛ зазначає:
Для виконання посадових обов`язків 31.03.2016 року інспектор ОСОБА_1 прийняв службовий автомобіль “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 , щопідтверджується його особистим підписом у графі «Справний автомобіль прийняв» дорожнього листа на березень 2016 року та відповідно до його особистого підпису під інформацією з журналу щозмінного перед рейсового та після рейсового медичних оглядів водіїв УПП, початого 21.03.2016 арх. № 52.
З матеріалів справи про адміністративне правопорушення встановлено, що 31.03. 2016 року о 17 годині на вул. Люстдорфська дорога при виїзді на площу Толбухіна в м. Одесі сталося зіткнення автомобіля “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 та трамваю бортовий № НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , транспортні засоби отримали механічні пошкодження, зокрема, автомобіль “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 , відповідно до висновку експертного дослідження від 31.01.2017 року № 16, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 внаслідок його ушкоджень при ДТП від 31.03.2016 року визначена у 48 255,61 гривень.
Відповідно до постанови судді Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2016 року встановлено в діях ОСОБА_1 склад адміністративного правопорушення, передбачений ст. 124 КУпАП, а саме, порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, постанова суду від 09.12.2016 року набрала законної сили.
Згідно із актом виконаних робіт № АП - 00002025 від 25.11.2016 року з ремонту автомобіля “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 , загальна сума ремонту склала 116 250, 98 гривень. Інспектор ОСОБА_1 , присягаючи сумлінно виконувати свої службові обов`язки, повинен був дбайливо ставитись до власності УПП, що також передбачено ч. 2, ст. 131 КЗпП України, однак усупереч покладених на нього посадових обов`язків, не зберіг ввірений йому службовий автомобіль та у добровільному порядку не компенсував збитки.
Суд першої інстанції встановив, що відповідач 31.03.2016 року під час виконання трудових обов`язків пошкодив автомобіль “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 , який був отриманий останнім за разовим документом, а тому відповідач, у розумінні п. 2 ст. 134 К3пП України, повинен нести матеріальну відповідальність у повному розмірі за заподіяну УПП. Суд, при визначенні розміру матеріального збитку, завданого власнику автомобіля “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 взяв до уваги висновок експертного дослідження від 31.01.2017 року №16. Суд критично поставився до пояснень представника позивача про початок строку позовної давності. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
31.03.2016 року відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі-ДТП). 09.12.2016 року прийнято рішення по справі 520/11354/16-п і ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. 31.01.2017 року складено висновок експертного дослідження № 16, яким визначено суму заподіяного матеріального збитку. 08.02.2017 року прийнято рішення апеляційним судом Одеської області, яким апеляційну скаргу на постанову судді Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2016 року повернуто без розгляду особі, яка її подала. Тобто днем виявлення особи, яка заподіяла пряму дійсну шкоду майну є день набрання сили рішенням апеляційного суду Одеської області - 08.02.2017 року, оскільки саме з цього моменту власнику майна, якому було заподіяно шкоду, стала відома особа, що вчинила адміністративне правопорушення. Власник транспортного засобу не уповноважений законом на встановлення вини конкретної особи, а відповідно до закону та процедури очікує на рішення суду щодо визнання вини за певною особою.
Відповідно до абз. 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.
У відповідності зі ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. А матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Стаття 132 КЗпП України передбачає, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Пункти 2, 6 ст. 134 КЗпП України встановлюють, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: - майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків. Розмір шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації визначається відповідно до ч. 1 ст. 135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.
(узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи)
У відзиві на скаргу представник відповідача ОСОБА_1 зазначає:
Зі змістом та вимогами апеляційної скарги сторона відповідача не погоджується.
По суті апелянт зазначає, що він не погоджується із рішенням суду в частині застосування судом наслідків пропуску позивачем строку позовної давнини для звернення до суду із відповідними вимогами. 
Апелянт зазначає: «31.06.2016 р. - відбулась ДТП; 09.12.2016 року прийнято рішення по справі 520/11354/16-п і ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. 31.01.2017 року складено висновок експертного дослідження № 16, яким визначено суму заподіяного матеріального збитку. 08.02.2017 року прийнято рішення апеляційним судом Одеської області, яким апеляційну скаргу на постанову судді Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2016 року повернуто без розгляду особі, яка її подала. Тобто днем виявлення особи, яка заподіяла пряму дійсну шкоду майну є день набрання сили рішенням апеляційного суду Одеської області - 08.02.2017 року, бо саме з цього моменту власнику майна якому було заподіяно шкоду стала відома особа, що вчинила адміністративне правопорушення».
Згідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як вбачається з матеріалів справи, стороною відповідача був поданий відзив на позовну заяву, в якому відповідач, окрім інших підстав для заперечень, просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давнини для звернення до суду із вимогами про відшкодування компенсації заподіяної працівником збитку та просив на цій підставі відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.
Спірні правовідносини регулюються нормами КЗпП України та ЦК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Згідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Сторона відповідача вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати спеціальний строк позовної давності. Позивач довідався про завдану відповідачем шкоду майну позивача - 31.03.2016 р., такий висновок зроблений на підставі наявного в матеріалах справи дорожнього листа за березень 2016 року щодо експлуатації автомобіля марки «Тойота» моделі «Пріус» № НОМЕР_1 , згідно якого ОСОБА_1 отримав та повернув пошкоджений автомобіль до УПП - 31.03.2016 року, а також на підставі протоколу ДТП, який наявний в матеріалах справи.
Оскільки зі штампу про прийняття позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду із позовом 29.06.2017 року, позивач звернувся до суду із позовом понад встановлений строк позовної давності, що позбавляє його права на задоволення позовних вимог.
Таким чином суд дійшов обґрунтованого висновку, що річний строк, згідно ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду для позивача почав свій відлік з 31.03.2016 року, тобто з часу, з якого виявлено порушення права позивача.
Доказів, у відповідності до ст. ст. 76 - 83 ЦПК України, щодо поважності причин пропуску такого строку до суду позивач не надав. Клопотань щодо поновлення пропущеного строку передбаченого ч. 3 ст. 233 КЗпП України до суду не подав.
Суд дійшов вірного висновку про те, що позивач звернувся з позовом з порушенням строку встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України, та за наслідками попуску строку відмовив позивачу у судовому захисті.
Позивач вважає, що з ОСОБА_1 слід стягнути компенсацію заподіяного працівником збитку у розмірі 116 250,98 гривень. У позовній заяві зазначено, що у результаті зіткнення 31.03.2016 р. автомобіль “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження і за висновком експертного дослідження від 31.01.2017 року № 16 вартість матеріального збитку становить 48 255,61 гривень, а сума ремонту пошкодженого автомобілю, згідно акту виконаних робіт № АП - 00002025 від 25.11.2016 року склала 116 250,98 гривень, що на думку позивача є матеріальною шкодою.
Відповідач не погоджується з розміром матеріального збитку визначеним позивачем у розмірі 116 250,98 гривень.
Позивач не мотивував розмір заподіяної шкоди – 116 250,98 гривень, будь-яких розрахунків шкоди у розмірі 116 250,98 гривень, а також доказів її понесення, позивачем не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 135-3 КЗпП розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.
Акт виконаних робіт № АП-00002025 від 25.11.2016 року, на який посилається позивач, не є належним та допустимим доказом у відповідності до ст. ст. 76-81 ЦПК України. Цей акт лише підтверджує розмір та види витрат, які пред`явлені до сплати після їх виконання стосовно пошкодженого автомобіля (не тільки після ДТП 31.03.2016 року, а й після інших ушкоджень).
Єдиним належним та допустимим доказом, на який посилається позивач при визначенні розміру шкоди, є висновок експерта, який визначив суму витрат, які має понести підприємство для відновлення завданих збитків.
Суд дійшов висновку, що відповідач, в розумінні п. і ст. 134 КЗПП України, повинен нести матеріальну відповідальність у повному розмірі за заподіяну УПП шкоду.
Однак суд не погодився із позицією позивача, щодо відшкодування шкоди у розмірі 116 250,98 гривень, мотивувавши тим, що бере до уваги висновок експертного дослідження від 31.01.2017 року № 16 та не бере до уваги, як доказ, акт виконаних робіт № АП-00002025 від 25.11.2016 року, оскільки позивач на підтвердження обставин, які випливають із зазначеного акту, не надав первинних документів, у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які б підтверджували сплату виконавцю робіт 116 250,98 гривень.
Суд дійшов висновку, що розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобілю внаслідок ДТП 31.03.2016 року становить 48 255,61 гривень.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
Відповідач ОСОБА_1 з 07.11.2015 року перебував у трудових відносинах з УПП, займав посаду інспектора патрульної поліції. 
31.03.2016 року ОСОБА_1 для виконання службових обов`язків прийняв службовий автомобіль “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 . З дорожнього листа на березень 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 здійснив 31.03.2016 року о 08 годині виїзд для виконання службових обов`язків на автомобілі “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 , а в`їзд на вказаному автомобілі здійснив того ж дня о 21 годині (а.с.11-16).
31.03.2016 року складений протокол про адміністративне правопорушення серії АП2 № 105821 стосовно ОСОБА_1 про те, що 31.03.2016 року о 16 годині 45 хвилин на вул. Люстдофська дорога при виїзді на площу Толбухіна у м. Одеса сталося зіткнення автомобіля “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 та трамваю бортовий № НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , зіткнення відбулось у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 , рухаючись на автомобілі “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 на зелене світло світлофору, не надав перевагу трамваю бортовий № НОМЕР_2 , який також рухався на зелене світло світлофору, чим порушив п. 16.7 Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність ст. 124 КУпАП. В результаті зіткнення автомобіль “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження. Постановою Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2016 року по справі № 520/11354/16-п, яка набрала чинності, провадження в адміністративній справі стосовно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито з підстав спливу терміну, передбаченого ст. 38 КУпАП (а.с.8-10).
Судом першої інстанції встановлено, що автомобіль “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 пошкоджено у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 16.7 Правил дорожнього руху, тобто автомобіль пошкоджено з вини ОСОБА_1 . 
Згідно висновку експертного дослідження від 31.01.2017 року №16 Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центра, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобілю “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 внаслідок його ушкодження при ДТП 31.03.2016 року становить 48 255,61 гривень. Відповідно до акту виконаних робіт № АП-00002025 від 25.11.2016 року  витрати на ремонт автомобіля склали 116 250,98 гривень (а.с. 18-28).
Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.
Між сторонами виникли правовідносини з відшкодування шкоди працівником під час виконання останнім службових обов`язків, які регулюються нормами КЗпП України.
(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)
Суд першої інстанції, відмовляючи у позові виходив з того, що вимоги позивача про відшкодування шкоди є обґрунтованими, проте позовна заява подана до суду 29.06.2017 року з порушенням строку встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України, що має наслідком відмови позивачу у судовому захисті (а.с.124-126).
Колегія суддів погоджується з висновками суду в цій частині з таких підстав. 
           Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності (ст. 130 ч.ч.1-3 КЗпП України).
 За шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ст. 132 КЗпП України).
 Відповідно до законодавства, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами (ст. 134 ч.1 п.2 КЗпП України).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 07.11.2015 року перебував у трудових відносинах з УПП, займав посаду інспектора патрульної поліції і 31.03.2016 року з метою виконання службових обов`язків прийняв службовий автомобіль “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 . 31.03.2016 року складений протокол про вчинення адміністративного правопорушення серії АП2 № 105821 стосовно ОСОБА_1 (порушення п.16.7 Правил дорожнього руху), за що передбачена адміністративна відповідальність ст. 124 КУпАП. В результаті зіткнення автомобіль “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження. Постановою Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2016 року по справі № 520/11354/16-п, яка набрала чинності, провадження в адміністративній справі стосовно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито з підстав спливу терміну, передбаченого ст. 38 КУпАП.
Судом першої інстанції встановлено, що автомобіль “Tоyota Prius” № НОМЕР_1 пошкоджено з вини ОСОБА_1 , який порушив 16.7 Правил дорожнього руху. 
29.06.2017 року УПП звернулось в суд із позовом за захистом порушеного права шляхом стягнення з ОСОБА_1 збитків, спричинених ним під час виконання службових обов`язків.
Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ст. 233 ч.3 КЗпП України).
Оскільки днем виявлення заподіяної відповідачем позивачу шкоди є 31.03.2016 року, а із позовом до суду про стягнення з працівника матеріальної шкоди позивач звернувся 29.06.2017 року, суд першої інстанції, зважаючи на те, що шкоду спричинено з вини відповідача під час виконання останнім службових обов`язків, дійшов правильного висновку про відмову у позові з підстави пропуску позивачем строку позовної давності.
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
Доводи представника УПП у скарзі, що: 31.03.2016 року відбулась ДТП, а 09.12.2016 року прийнято рішення по справі 520/11354/16-п і ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, 31.01.2017 року складений висновок експертного дослідження № 16, яким визначено суму заподіяного матеріального збитку, 08.02.2017 року прийнято рішення апеляційним судом Одеської області, яким апеляційну скаргу на постанову судді Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2016 року повернуто без розгляду особі, яка її подала; днем виявлення особи, яка заподіяла пряму дійсну шкоду майну є день набрання сили рішенням апеляційного суду Одеської області - 08.02.2017 року, оскільки саме з цього моменту власнику майна, якому було заподіяно шкоду, стала відома особа, що вчинила адміністративне правопорушення; власник транспортного засобу не уповноважений законом на встановлення вини конкретної особи, а відповідно до закону та процедури очікує на рішення суду щодо визнання вини за певною особою; шкоду спричинено з вини відповідача, який повинен її відшкодувати на підставі ст. ст. 130-134 КЗпП України, - до уваги не приймаються.
Днем виявлення заподіяної відповідачем позивачу шкоди є 31.03.2016 року.
Із позовом до суду про стягнення з працівника матеріальної шкоди позивач звернувся 29.06.2017 року.
Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлений строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
За наявності підстав і умов, матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності (ст. 130 ч.3 КЗпП України).
Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, завданої працівником. Отже, ухвалення судом вироку чи іншого рішення в рамках КК України, яким відповідача визнано винним, не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, що підтверджують початок перебігу встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду. Таким чином можна дійти висновку, що за змістом частини третьої статті 233 КЗпП України  день ухвалення вироку чи ухвали суду за правилами  КК України  відносно відповідача, не вважається днем виявлення заподіяної ним шкоди за наявності доказів доведеного факту завдання шкоди (постанова ВС від 28.03.2018 року по справі № 132/2083/16-ц).
Суд відзначає у цьому контексті, що строк позовної давності був важливим аргументом, і якщо б він був узятий до уваги, то це, можливо, привело до відмови в позові. Попри це, Верховний суд Молдови не назвав жодних причин того, чому він не зважив на цей аргумент. У світлі викладеного ЄСПЛ дійшов висновку, що судовий розгляд не був справедливим, а отже, мало місце порушення ст.6 Конвенції (п.23 рішення ЄСПЛ від 22.07.2014 року у справі «Grafescolo S.R.L. проти Молдови»).
Доводи представника відповідача у відзиві на скаргу про обґрунтованість застосування судом строків позовної давності, прийняті до уваги і є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.
Інші доводи, представника позивача і представника відповідача, які стосуються доведення розміру шкоди, з врахуванням встановлення вини відповідача у спричиненні шкоди та пропуску позивачем строку позовної давності, не впливають на висновки суду про відмову у позові з підстав ч.3 ст. 233 КЗпП України.
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
Позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із позовом, тому відсутні підстави для ствердження про порушення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів залишає скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України).
З огляду на те, що колегія суддів залишає скаргу представника позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції про відмову у позові без змін, позивач не має права на відшкодування судових витрат. Судові витрати відповідача можуть бути відшкодовані відповідно до ст. 141 ЦПК України. 

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну представника Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і, відповідно до ст. 389 ЦПК України, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови суду складено 15.03.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова