ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 р.	Справа № 520/7086/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О., 
позивача ОСОБА_1 ,
перекладач Аллахам Мусаб Нур Едін,
представника позивача Іванова Д.А., 
представника відповідача Вишневського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Білова О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 15.10.20 року по справі № 520/7086/2020
за позовом   ОСОБА_1      
до  Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України                     
про скасування рішень,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.05.2020 № 88-20;
- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 14.02.2020 року № 58; 
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 р. відмовлено у задоволенні позову. 
Позивач,  не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.  
Представник позивача  в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування  не вбачає.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що  позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Сулейманія Республіки Ірак, за походженням – курд, християнин за релігійними переконаннями, неодружений. 
Позивач походить з сім`ї шляхетних мусульман, проте сам заявник з 2007 року змінив релігію та став християнином. Заявник здобув середню спеціальну освіту у 1990 році в коледжі м. Хавіджа та отримав спеціальність “Механік”. З 2011 року працює перекладачем в міжнародній організації “Віblica”. 
За твердженнями позивача, батько та мати – померли, брати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_4 станом на даний час перебувають в Іраку. 
Позивач в Україну прибув легально на навчання у листопаді 2015 року.
26.12.2016 позивач подав до ГУ ДМС в Харківській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №50.
Вказана заява була прийнята до попереднього розгляду, строк розгляду заяви продовжувався, з позивачем проведено три співбесіди. 
24.05.2018 Головним управлінням ДМС в Харківській області було складено висновок про відсутність умов, передбачених п. 1 ст. 1 та п. 13 ст. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту”. 
15.06.2018 ДМС України було прийнято рішення №196-18 про відмову у визнанні іноземця біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вказане рішення було оскаржене позивачем до Харківського окружного адміністративного суду (справа № 820/5089/18). 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 у справі № 820/5089/18 в задоволенні позову позивача відмовлено. Зазначене рішення за результатами перегляду в судах апеляційної та касаційної інстанції залишено без змін відповідно постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019 та постановою Верховного Суду від 27.11.2019. 
Залишаючи без змін рішення судів першої та другої інстанції, Верховний Суд погодився з їх висновками щодо того, що після зміни релігії у 2008 року іноземець тривалий час перебував у межах країни громадянської належності (до листопада 2015 року), до органів влади та правопорядку з приводу переслідувань, утисків, загрози життю і здоров`ю не звертався, обмежень та перешкод у веденні звичайного способу життя, практичній реалізації прав і свобод не мав. Таким чином, відсутні ознаки, які б свідчили про існування для позивача будь-якої загрози (сповідування християнства, зміна релігії, ведення активної діяльності релігійного характеру). Наведені іноземцем у даному конкретному випадку побоювання несуть очевидний характер уявних припущень, настання яких є вочевидь малоймовірними.
27.01.2020 позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі-Управління) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та був документований довідкою про звернення за захистом в Україні.
На момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме за ухиляння від виїзду за межі України після закінчення терміну перебування, про що Київським РВ у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області був складений протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК № 000425 від 23.01.2020 (а.с. 72-73).
В заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 27.01.2020 позивач зазначив про нововиявлені побоювання зазнати переслідування в країні походження через зміну віросповідання у зв`язку з погіршенням ситуації в Іраку, а також вказавши про випадок нападу в м.Ербіль на директора організації, в якій він працює, що стався у 2019 році.
Як вбачається з протоколу співбесіди від 05.02.2020, позивач зазначив, що вирішив покинути країну походження, коли зрозумів, що небезпека очікує його від будь-якого мусульманина. 
Відповідачем, ГУ ДМС у Харківській області, за результатами розгляду заяви позивача затверджено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.02.2020.
Наказом від 14.02.2020 № 58 “Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 ” відповідач відмовив позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що його заява є очевидно необґрунтованою або відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
14.02.2020 позивач отримав від ГУ ДМС в Харківській області повідомлення  про прийняття за його заявою рішення №10 від 14.02.2020 про відмову в оформленні документів. 
Позивач не погодився з наказом №58 від 14.02.2020 та направив скаргу на нього від 20.02.2020 до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати наказ територіального органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За результатами розгляду скарги відповідачем, ДМС України, складено висновок від 05.05.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
26.05.2020 позивач отримав повідомлення від ГУ ДМС України у Харківській області №46 від 21.05.2020, в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 05.05.2020 №82-20 про відхилення його скарги на наказ ГУ ДМС України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.02.2020 № 58.
Вважаючи оскаржуване рішення та  наказ відповідачів необґрунтованими, протиправними та незаконними, оскільки ними не враховані нові обставини, що мають суттєве значення для вирішення питання щодо надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та наявності правомірних підстав для прийняття органами Державної міграційної служби України відповідних рішень.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає таке.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).
Згідно з п.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967   року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
Отже при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.
Крім того суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.
Отже, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Так,   Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV   ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.
Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію, який зазвичай надається громадянам цієї країни. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни є доступним та відсутні підстави для відмови в наданні такого захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).
Згідно з Позицією УВКБ ООН “Про обов`язки та стандарти доказів у біженців” 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені   статтею 6 Закону № 3671-VI.
За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої   статті 1 цього Закону, відсутні.
Частиною 1 статті 7 Закону №3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Згідно частини 1 статті 8 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Частиною 4 статті 8 Закону №3671-VI, передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Згідно частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Відповідно до частини 1 статті 12 Закону №3671-VI, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
За приписами частини 5 статті 12 Закону №3671-VI, рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.
Частиною другою статті 13 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач повторно звернувся за отриманням міжнародного захисту після прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.
В обґрунтування повторного звернення до органу ДМС позивач зазначив, що у порівнянні з минулою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, значно погіршилась ситуація у країні його громадянської належності. 
Так, у країні громадянської належності  позивача існує ситуація загальнопоширеного насильства в ситуації збройного конфлікту, систематичне порушення прав людини та загроза життю, безпеці та свободі через застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Також позивач зазначив, що його можуть переслідувати за зміну релігії з ісламу на християнство, за що його точно будуть переслідувати, уб`ють, піддадуть тортурам та нелюдському поводженню. Також, на думку позивача, його  будуть переслідувати через  роботу перекладачем Біблії.
Разом з тим судом встановлено, що на момент подання 27.01.2020 заяви до ГУ ДМС в Харківській області позивач перебував на території України нелегально, було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК 000425 від 23.01.2020 та притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі Постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МХК 000426 від 23.01.2020.
Таким чином, позивач повторно звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту після того, як втратив підстави легального перебування на території України.
При цьому твердженням позивача стосовно переслідування з боку членів родини вже була надана оцінка під час розгляду його заяви про надання статусу біженця, яка була подана у 2016 році. Так само, обставини його отруєння вже зазначалися ним під час первинного звернення за міжнародним захистом. Як під час первинного звернення до територіального органу державної міграційної служби України, так і під час подання повторної заяви у 2019 р., позивач посилався на загальну нетерпимість в Іраку до осіб, які змінили віру.
Натомість позивач не назвав жодного конкретного випадку застосування або загрози застосування насильства відносно себе, всі його пояснення містили загальні твердження про нетерпимість до новонавернених християн в Іраку. 
Щодо інформація про напад на керівника організації Biblica в м.Ербіль, що стався у 2019 році, позивач повідомив, що вона відома йому від іншого перекладача – Длера, сам директор йому про це не повідомляв, як зазначив позивач, мабуть боїться. При цьому пояснив, що керівник організації не перебуває на території Іраку, виїхав до країни своєї громадянської належності – Великої Британії, спілкується з членами організації з робочих питань 2-3 рази на тиждень шляхом проведення скайп-конференцій. Будь-яких доказів того, що вказаний напад дійсно мав місце (повідомлення ЗМІ, інтернет-видань, тощо), позивач не надав.
Як зазначив Верховний суд у постанові від 27 листопада 2019 по справі № 820/5089/18, після зміни релігії у 2008 році позивач тривалий час перебував у межах країни громадянської належності, а саме до листопада 2015 року, до органів влади та правопорядку з приводу переслідувань, утисків, загрози життю і здоров`ю не звертався, обмежень та перешкод у веденні звичайного способу життя, практичній реалізації прав і свобод не мав.
Згідно з положеннями статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС "Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту" від 26 червня 2013 року №2013/32/ЕП, з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення, відповідних фактів, заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.
На основі проведення порівняльного аналізу положень Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС "Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту" від 26 червня 2013 року №2013/32/ЕП та норм національного законодавства у вказаній сфері можна дійти висновку, що "повторна заява" означає подальшу заяву, подану особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону, після прийняття остаточного рішення за її попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.
Поняття "нові обставини" може застосовуватись лише за умови, коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону, включаючи процедуру оскарження відповідного рішення.
Як свідчать матеріалів справи, з первинною заявою про міжнародний захист позивач звернувся більше ніж через рік після прибуття в Україну, тобто не як можливо раніше. Підстав зволікання за зверненням до територіального органу державної міграційної служби позивач не пояснював.   
З огляду на зазначене, твердження позивача про виїзд з країни громадянської належності через погрози та утиски за релігійною ознакою не виглядає правдоподібним.
Щодо роботи позивача в організації Biblica суд зазначає, що вказані обставини не створюють підстав для побоювання особистого переслідування позивача, оскільки за його власними поясненнями в судовому засіданні вказана організація не має офісу в Іраку та, зокрема, у рідному місті позивача. Діяльність членів організації щодо перекладів відбувається шляхом спілкування через мережу Інтернет, особистих контактів члени організації як між собою, так і з керівником не підтримують. Жодних підтверджень оприлюднення особистих даних позивача як перекладача цієї організації при поданні як первинної, так і повторної заяви не надавалося. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що діяльність організації Biblica не створює самостійних підстав для виникнення побоювань переслідування позивача як особи, яка змінила релігію.   
З матеріалів справи судом також встановлено, що відповідачем під час вирішення заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проведено поточний аналіз інформації по країні походження заявника за період, починаючи з моменту повторного звернення позивача і до дати винесення наказу від 14.02.2020 № 58, з урахуванням посилань позивача на зміну ситуації в країні.  
В результаті проведення такого аналізу, відповідачем, ГУ ДМС в Харківській області, була врахована наступна інформація щодо регіону проживання в країні походження позивача.
За даними Рекомендацій з питань міжнародного захисту відносно осіб, що рятуються втечею з Республіки Ірак: В Іраку проживають різні етнічні групи, в тому числі араби, курди, Туркмени, громадяни африканського походження (звані “чорними іракцями”), цигани, бедуїни тощо. Крім того, є громади різних християнських конфесій. Кримінальне право не забороняє звернення з ісламу до християнства (або будь-яку іншу релігію), проте закон не передбачає юридичного визнання зміни релігійного статусу особи. Тому в посвідченні особи державного зразка звернений в іншу релігію власник документа все одно буде зазначатися як “мусульманин”. В Іраку про випадки публічного звернення з ісламу в християнство повідомляється дуже рідко. Повідомляється, що ті, хто змінює свою релігію, зберігають свою віру в таємниці, враховуючи широко поширене вороже ставлення до звернених з ісламу в іракському суспільстві і той факт, що сім`ї і племена напевно розцінюють звернення одного зі своїх членів як образу їх колективної честі.
У доповіді WorldWatchМоnitor від 14 червня 2017 року йдеться про те, що новонавернені в християнство збільшують число віруючих в Іраку; респондент пояснює це реакцією на ІГІЛ. У звіті Комісії згадується тільки одна людина, яка зіткнулася з проблемами через свою ідентифікаційну карту.
За даними американської суспільної радіоорганізацїї, у 2017 році в країну повернулися 37 тис. християн. З моменту проголошення перемоги над терористами на всій території країни повернулися понад 4 тисячі сімей християнських біженців. Християнська церква вживає заходів для зняття міжконфесійної напруженості в суспільстві. Зокрема, будуються коледжі для спільного навчання християн і мусульман. У березні 2018 р іракський халдейский патріарх Луї Сакобув номінований на Нобелівську премію миру за діяльність по підвищенню обізнаності про переслідування християн в Іраку.
Інформаційне агентство CNLNEWS вказує: “Робота над перекладом Біблії на мову сорані зайняла 28 років. Над перекладом працювали перекладачі з Сhurch Мission Society (СМS) в партнерстві з Вiblica (колишнє Міжнародне Біблійне Товариство). Останні вісім років група перекладачів працювала безпосередньо в Іраку в тісній співпраці з місцевими курдами. Щоб досягти більш повної точності перекладу, вони досліджували стилі письма, звіряли написання імен і провели повний огляд Старого та Нового Завітів”.
У заяві-анкеті заявник також зазначає, що побоюється повернення в країну громадянської належності через загальну ситуацію в країні: “я могу быть случайно убит в результате боевых действий между США и ОСОБА_5 . В Ираке сейчас небезопасно для любого человека, так как люди протестуют против войны и действий властей...” (заява анкета від 27.01.2020).
За інформацією Центру новин ООН: “Постійний представник США при ООН ОСОБА_6 згодна з тим, що, що Ірак знаходиться на роздоріжжі. Вона нагадала, що учасники іракських акцій протесту скандували “суніти, шиїти, туркмени, християни і єзиди - ми всі іракці!”. “Ці гасла дозволяють сподіватися на те, що Ірак може стати країною, в якій не буде міжконфесійних зіткнень, корупції і не буде грати роль вплив ззовні”, - підкреслила постпред США”.
Як повідомляє новинний сайт про події в курдському регіоні: “Тисячі християн по всьому Курдистану готуються до святкування Різдва на спеціальних заходах, організованих в церквах. Як повідомив в інтерв`ю "ВаsNews" голова відділу у справах християн провінційної ради ОСОБА_7 , вже завершені всі приготування в 98 місцевих храмах. Шілмон подякував владі Регіонального уряду Курдистану (КРГ) і силам безпеки провінції за допомогу в організації заходів. Курдистан є притулком в тому числі для великої кількості іракських переміщених осіб і сірійських біженців, які покинули свої рідні райони через насильство і релігійну дискримінацію”.
Щодо посилання представника позивача на оновлену інформацію по країні походження позивача стосовно переслідувань в Іраку новонавернених християн суд зазначає таке. Представник позивача в судовому засіданні наголошував, що у зв`язку з тим, що раніше були більш нагальні проблеми у сфері захисту прав людини в Іраку, інформація стосовно переслідування саме новонавернених християн не була предметом дослідження правозахисних організацій. І тільки після 2018 року з`явилися нові дослідження та повідомлення стосовно відповідних переслідувань.   
Тобто, в такому випадку, мова йде не про зміну ситуації у країні походження, а про обсяг публікації про це у засобах масової інформації та дослідженнях правозахисних організацій. 
Посилання на Рекомендации по вопросам международной защиты в отношении лиц, спасающихся бегством из Республики ОСОБА_8 , травень 2019, в яких зазначено, що “УВКБ ООН считает, что лица, обратившиеся из ислама в христианство, скорее всего нуждаются в международной защите в качестве беженцев на основании их религиозной принадлежности в зависимости от индивидуальных обстоятельств”, саме по собі не може бути розцінено як достатнє підтвердження обґрунтованості повторної заяви позивача саме враховуючи індивідуальні обставини його справи, зокрема, повторність звернення, розгляд його первинної заяви по суті, використання судового порядку оскарження прийнятих рішень, недоведеність зміни умов в країні походження саме після завершення такого оскарження.  
Суд зазначає, що до повторної заяви позивачем додані та у позовній заяві представником позивача зроблені посилання на повідомлення у засобах масової інформації та аналітичні матеріали щодо переслідування християн у світі, які містять в основному загальну інформацію про тенденції щодо таких переслідувань в межах певного регіону або у світі в цілому, а також про спалахування протестів проти корупції та з економічних питань. Вказані повідомлення не містять інформацію щодо поширення утисків або насильства стосовно християн саме в Іракському Курдистані. 
Зокрема у доповіді, оприлюдненій  ВВС NEWS  03.05.2019, зазначається, що коментуючи висновки доповіді, голова Ради Британських евреїв Марі ванн дер Зіль сказала, що: “будь то авторитарные режимы или нетерпимость, скрывающаяся за якобы религиозными убеждениями, подобные доклады напоминают нам, что на свете множество мест, где христиане сталкиваются с ужасающим уровнем насилия, издевательства и притеснениями”. 
У статті, оприлюдненій виданням REFWORLD 05.11.2019 зазначається: “напомним, что месяц назад ОСОБА_8 охватила волна антиправительственных протестов. Люди требуют, чтобы власти приняли меры по борьбе с коррупцией и безработицей. Протесты сопровождаются насилием и столкновением демонстрантов с полицией. 
Генеральный секретарь ООН, комментируя акции протеста, происходящие в ряде стран мира, призвал силы безопасности государств действовать с максимальной сдержанностью и в соответствии с международными стандартами в области прав человека. Он же призвал участников демонстраций воздерживаться от насилия. Глава ООН настоятельно рекомендовал всем мировым лидерам прислушаться к людям и заняться решением их насущных проблем”. 
З огляду на зазначене, доказів саме зміни ситуації в Іраку у   2016-2019   роках щодо переслідувань новонавернених християн позивачем при повторному зверненні за міжнародним захистом не наведено, а відповідачами не встановлено. Більш того, суд бере до уваги посилання представника відповідачів на те, що регіон Іраку Курдистан є найбільш толерантним в країні з точки зору відношення до осіб, які сповідують різні релігії, а також відсоток проживаючих там християн є найбільшим по країні.
Крім того, колегія суддів зауважує, що оскільки звернення позивача за міжнародним захистом у 2019 році є повторним, а первинна заява позивача була розглянута органами міграційної служби по суті з проведенням декількох співбесід та з прийняттям остаточного за процедурою рішення про відмову у визнані позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вказане рішення залишено в силі за результатами судового оскарження та перегляду як апеляційною, так і касаційною інстанціями, то обґрунтованість прийнятого рішення була підтверджена найвищою судовою установою України.
Беручи до уваги викладене, суд доходить висновку, що Державна міграційна служба України правомірна дійшла висновків, що у повторній заяві шукачем захисту не наведено фактів та аргументів, за яких доцільно проведення повної процедури.
У рішенні Комітету проти катувань у справі "Мініані проти Канади" (САТ/С/43А)/331/2007) констатовано, що існування постійної практики брутальних або масових порушень прав людини в тій чи іншій країні не є достатньою підставою для встановлення того, чи буде даній особі загрожувати небезпека після її повернення в цю країну. Повинні мати місце додаткові факти, які б свідчили про те, що цій особі буде особисто загрожувати відповідна небезпека.
Що стосується тягаря доказу, то Комітет зауважив, що автору тверджень необхідно надати обґрунтовані твердження і, при оцінці ступеня ризику, повинні аналізуватися підстави, що виходять за межі одних лише умоглядних припущень або підозр. Комітет вважає, що для цілей статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа повинна піддаватися прогнозованій, реальній та особистій загрозі.
Судом при перевірці оскаржуваного рішення на відповідність до вимог ст.ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 28 Конституції України, частини другої статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України", не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. За час перебування заявника в Україні, подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, не виникло.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності правомірних підстав для прийняття органами ДМС України рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання  про надання відповідного статусу.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
          Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд,  -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року по справі № 520/7086/2020 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді 	   	Л.В. Любчич    Я.В. П`янова   	

Повний текст постанови складено  04.02.2021 року