ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 березня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/1702/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Мельника В.В. (доповідач),
                               суддів:  Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,     
розглянувши в порядку 
письмового провадження
в м. Дніпро апеляційну скаргу                      ОСОБА_1 

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року (головуючий суддя – Черниш О.А.) в адміністративній справі

за позовом                                                    ОСОБА_1 

до                                                             Територіального управління Державної судової адміністрації України, Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області

про                                                             визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України (далі – Відповідач-1), Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області (далі – Відповідач-2), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області та Територіального управління Державної судової адміністрації України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при виході у відставку;
- зобов`язати Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області та Територіальне управління Державної судової адміністрації України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при виході у відставку відповідного до його заробітної плати за останньою посадою станом на 29 вересня 2016 року на банківський рахунок останнього згідно картки реквізитів для проведення операції з поновлення карткового рахунку.
В обґрунтування позовної заяви зазначено про те, що, у період з 09.04.1990 по 29.09.2016 року Позивач обіймав посаду судді Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області. При звільненні Позивача з посади судді у відставку йому не була виплачена вихідна допомога у зв`язку з дією Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким із Закону України «Про судоустрій і статут суддів» виключена стаття 136, яка передбачала виплату вихідної допомоги. При цьому, рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 року №2-р(II)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», що, на думку Позивача, є підставою для нарахування та виплати йому вихідної допомоги.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року по справі №340/1702/20 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України, Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено (а.с. 44-46).
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 54-59).
В апеляційній скарзі Позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне встановлення фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. 
Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам Позивача про те, що строки виплати вихідної допомоги не обмежені законом, який цю вихідну допомогу встановив, що, на думку Позивача, свідчить про те, що після визнання положень пп. 1 п. 28 розділу ІІ Закону України №1166-VII від 27.03.2014 року «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» таким, що не відповідає Конституції України, ОСОБА_1 набув право на отримання вихідної допомоги, передбаченої ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI в редакції Закону від 14.03.2014 року №88-VII.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу Позивач вказав і про те, що визнання неконституційним положення пп. 1 п. 28 розділу ІІ Закону України №1166-VII від 27.03.2014 року «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» означає неконституційність цієї норми даного нормативного акту з дня його видання.
Відповідач-1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, як законне та обґрунтоване.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 09.04.1990 року по 29.09.2016 року обіймав посаду судді, зокрема Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області (а.с. 5) 
Постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» №1600-VІІІ від 22.09.2016 року ОСОБА_1 звільнений з посади судді Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.
На підставі постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» №1600-VІІІ від 22.09.2016 року головою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області видано наказ №66-о від 30.09.2016 року, яким ОСОБА_1 відраховано зі штату суду у зв`язку зі звільненням у відставку з 30.09.2016 року (а.с. 3).
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДСА в Кіровоградській області із заявою, у якій просив здійснити нарахування та виплату йому вихідної допомоги при виході у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою станом на 30.09.2016 року (а.с. 9).
За результатами розгляду заяви Позивача ТУ ДСА в Кіровоградській області надало відповідь №997/20-вих від 06.05.2020 року, у якій повідомило про те, що ТУ ДСА в Кіровоградській області здійснює нарахування вихідної допомоги у зв`язку з відставкою працюючим суддям (а.с. 10).
Правомірність бездіяльності ТУ ДСА в Кіровоградській області щодо нарахування та виплату Позивачу вихідної допомоги у зв`язку з відставкою є предметом судового розгляд у даній справі.
Приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Позивач був звільнений у відставку з посади судді постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 року, тобто в період дії Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 року (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIIІ від 12.02.2015 року), який не передбачав права суддів на отримання вихідної допомоги, тому при відрахуванні Позивача зі штату суду на той момент були відсутні законні підстави для нарахування та виплати такої допомоги
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами абзацу третього пункту 7 Указу Президента України «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» від 10 червня 1997 року № 503/97 акти Верховної Ради України і Президента України про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття.
Отже, реалізація права Позивача на звільнення у зв`язку з відставкою відбулась у момент прийняття Верховною Радою України відповідної постанови, тобто 22 вересня 2016 року.
Разом із цим, відповідно до частини 1 статті 136 Закону № 2453-VI у редакції, яка була чинна до 01 квітня 2014 року, судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Проте, Законом № 1166-VII, який набрав чинності 01 квітня 2014 року, внесено зміни до Закону № 2453-VI, а саме: виключено статтю 136 цього Закону.
Рішення щодо неконституційності Закону №1166-VII у частині виключення статті 136 Закону № 2453-VI Конституційним Судом України на час виникнення спірних правовідносин не приймалося.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Закон №2453-VI у редакції, яка була чинна на момент прийняття Верховною Радою України постанови від 22 вересня 2016 року №1600-VIIІ «Про звільнення суддів», якою Позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, не містив правових підстав щодо виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VІІ. Пунктом 2 резолютивної частини зазначеного рішення Конституційного Суду України передбачено втрату чинності положеннями Закону саме з дня ухвалення цього Рішення.
Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у випадку, що розглядається, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення Позивача з посади судді.
На підставі викладеного колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. 
При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що відмова у виплаті вихідної допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав Позивача, оскільки законодавство, чинне на момент виходу Позивача у відставку, виплату такої допомоги не передбачало.
Колегія суддів, також, звертає увагу на те, що визнання Конституційним Судом України неконституційними положень Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» від 27 березня 2014 року №1166-VII може бути підставою для звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди у відповідності до приписів частини третьої статті 152 Конституції України, якою встановлено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову в задоволенні адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 06 листопада 2020 року необхідно залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги Позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року по справі №340/1702/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов