ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«28» січня 2021 року 
м. Харків
справа № 629/1183/20
провадження 22ц/818/1063/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 жовтня 2020 року в складі судді Каращука Т.О. 
в с т а н о в и в:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 12 липня 2019 року він надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 60 000,00 грн з обов`язком щодо повернення до 12 лютого 2020 року, на підтвердження чого ОСОБА_2 написав відповідну розписку.

Зазначив, що 17 лютого 2020 року відповідач частково повернув суму боргу в розмірі 1300,00 грн, тобто залишок заборгованості становить 58 700,00 грн, які відповідач не бажає повертати.

17 лютого 2020 року на адресу відповідача він направив вимогу про повернення грошових коштів, яку адресат не отримав.

Вказав, що пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 12 лютого 2020 року по 10 березня 2020 року становить 689,92 грн, інфляційні втрати за цей період - 58,70 грн, розмір 3% річних за цей період -174,04 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 59 622,66 грн, з яких 58 700,00 грн - заборгованість за основним зобов`язанням, 689,92 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання, 174,04 грн – 3% річних, 58,70 грн – інфляційні втрати, а також стягнути витрати пов`язані зі сплатою судового збору.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 жовтня 2020 року, в якому ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 жовтня 2020 року виправлено описку, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що дана розписка містить усі обов`язкові умови, притаманні договору позики, підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від позивача грошової суми та обов`язок її повернути. Вказав, що належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував факт підписання саме відповідачем розписки міг бути висновок почеркознавчої експертизи.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що із розписки від 12 липня 2019 року не вбачається, що за своїм змістом вона є договором позики. 

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що 12 липня 2019 року між сторонами укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого  ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у власність 60 000,00 грн, які зобов`язався повернути ОСОБА_1 протягом 7 місяців, але не пізніше 12 лютого 2020 року шляхом перерахування коштів в розмірі 60 000,00 грн на картковий рахунок № НОМЕР_1 , який відкрито в Ощадбанку або особисто на руки ОСОБА_1 за місцем його реєстрації або перебування. В розписці зазначено, що повернення можливе частинами. Грошові кошти отримав в повному обсязі 120 купюр по 500,00 грн кожна.

Отримання коштів підтверджується розпискою від 12 липня 2019 року (а.с.7).

17 лютого 2020 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 вимогу, в якій зазначив, що станом на 17 лютого 2020 року він отримав від боржника грошові кошти в сумі 1300,00 грн та залишок заборгованості з урахуванням повернутої суми становить 58 700,00 грн, які вимагав повернути в термін до 01 березня 2020 року, яку відповідач не отримав (а.с.8,9,10).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). 

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. 

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі №361/5718/16-ц, та постановах Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 203/836/16-ц провадження № 61-35518св18, від 19 червня 2019 року у справі № 500/2765/15-ц провадження № 61-33894св18.

При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, (провадження №61-910св18), від 16 серпня 2018 року, (справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18), від 21 березня2018 року, (справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18).

Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31жовтня 2018року (справа № 707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18).

Зі змісту розписки від 12 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 60 000,00 грн, які зобов`язався повернути не пізніше 12 лютого 2020 року. Указане підтверджується розпискою (а.с.7).

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання у ОСОБА_2 виникло перед  ОСОБА_1 та не виконане.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що надана позивачем розписка підтверджує укладення між сторонами договору позики, за яким позикодавцем є ОСОБА_1 , а позичальником ОСОБА_2 , містить умови отримання позичальником у борг грошових коштів та зобов`язання з їх повернення не пізніше 12 лютого 2020 року, які відповідач не виконав.

При цьому, позивач не заперечує щодо того, що боржником було частково виконано боргове зобов`язання та сплачено в рахунок погашення боргу 1300,00 грн. Таким чином, за вирахуванням частково сплачених в рахунок заборгованості коштів, заборгованість ОСОБА_2 за розпискою від 12 липня 2019 року становить 58 700,00 грн.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки боржником в установлений договором позики строк (12 лютого 2020 року) грошові кошти не повернуті, то у позивача виникло право на стягнення 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України з 13 лютого 2020 року, які він просив стягнути по 10 березня 2020 року.

3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 13 лютого 2020 року по 10 березня 2020 року включно (27 днів) складають 130,27 грн (58700х3/100/365х27).

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання та наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді застосування індексу інфляції, яка не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів належними до сплати кредиторові.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 просив стягнути інфляційні втрати за період з 12 лютого 2020 року по 10 березня 2017 року, який становить 58,70 грн.

Проте, згідно даних, які є загальновідомими та загальнодоступними, у лютому 2020 року індекс інфляції становив менше одиниці, а саме 0,997, тому в даному випадку відбулась дефляція, у зв`язку з чим вимога ОСОБА_1 щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 58,70 грн задоволенню не підлягає.

Що стосується вимоги щодо стягнення пені, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої та третьої  статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання з 12 лютого 2020 року по 10 березня 2020 року в розмірі 689,92 грн.

При розрахунку пені ОСОБА_1 застосовано облікову ставку Національного банку України, тоді як вимогами ЦК України передбачено, що на рівні облікової ставки Національного банку України визначається розмір процентів за користування позикою, якщо він не встановлений договором, однак ці положення не стосуються пені. Отже, розрахунок позивача є помилковим та у цій частині вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору. 

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, позовні вимоги задоволено на 98,67 %, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 829,62 грн та судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1244,43 грн, а всього в розмірі 2074,05 грн підлягає стягненню з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 жовтня 2020 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 58 830, 27 грн заборгованості за розпискою від 12 липня 2019 року, з яких 58 700,00 грн – сума основного боргу та 130, 27 грн – 3% річних.
В решті позовних вимог в задоволенні позову  ОСОБА_1 – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2074,05 грн судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 28 січня 2021 року.