ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2021 року	Львів	Справа № 380/4644/20 пров. № А/857/15082/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Довгополова О.М., Святецького В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду (головуючого судді Клименко О.М. ухвалену у підготовчому засіданні о 16 год. 01 хв. в м. Львів повний текст ухвали складено 12.10.2020) у справі № 380/4644/20 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові про визнання протиправним та скасування наказу,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 12.06.2020 звернулися в суд з позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові в якому просять поновити строк звернення до суду із позовною заявою, визнати протиправним та скасувати наказ № 19/18 від 06 липня 2018 року «Про скасування декларації про початок виконання будівельних робіт від 04.08.15 № ЛВ082152432690 на об`єкт «Реконструкція з розширенням житлового будинку на АДРЕСА_1 за рахунок прибудови та надбудови під родинний будинок».
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року залишено позовну заяву без розгляду.
Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, яка мотивована тим, що вона постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду для продовження розгляду. Вказують, що висновок суду про те, що обізнаність представника позивачів із оскаржуваним наказом раніше ніж 05.11.19 свідчить і про обізнаність цієї особи яку він представляє є безпідставним, оскільки представник позивачів не є суб`єктом містобудування в розумінні Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а тому саме позивачам відповідач мав скерувати спірний наказ і вони мали бути поінформовані про наявність такого та не спростовано дати ознайомлення з таким наказом позивачами, а саме 05.11.2019, також посилаються на постанову Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №712/8985/17.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подав, а відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами статті 311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що наказом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові № 19/18 «Про скасування декларації про початок виконання будівельних робіт від 04.08.15 № ЛВ082152432690 на об`єкт «Реконструкція з розширенням житлового будинку на АДРЕСА_1 за рахунок прибудови та надбудови під родинний будинок», прийнятий 06 липня 2018 року.
Не погодившись із прийнятим рішенням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 12.06.2020 звернулися в суд з позовною заявою до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові в якому просять поновити строк звернення до суду із позовною заявою, визнати протиправним та скасувати наказ № 19/18 від 06 липня 2018 року «Про скасування декларації про початок виконання будівельних робіт від 04.08.15 № ЛВ082152432690 на об`єкт «Реконструкція з розширенням житлового будинку на АДРЕСА_1 за рахунок прибудови та надбудови під родинний будинок».
Суд першої інстанції залишаючи позовну заяву дійшов висновку, що позивачі пропустили строк для звернення до суду.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший частини другої статті 122 КАС України).
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що приписами чинного законодавства визначено загальний шестимісячний строк звернення до суду, недотримання якого є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.
Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Визначені процесуальним законом строки, про які зазначив суд вище, це той орієнтовний період часу, протягом якого позивач мав би проявити інтерес стосовно свого позову, якщо він дійсно зацікавлений у тому, щоб провадження у справі було відкрито, а його спір вирішено, тобто реалізувати своє право на захист. З іншого боку, строк звернення до суду є своєрідним бар`єром, який повинен запобігати зловживанню правами і сприяти правовій визначеності правовідносин.
Підсумовуючи зазначене вище, суд звертає увагу на те, що реалізувати своє право на захист в порядку адміністративного судочинства потрібно вчасно, а поновити пропущений строк звернення до суду суд може лише якщо для цього є поважні і об`єктивні причини.
В ухвалі про відкриття загального позовного провадження в адміністративній справі від 17 липня 2020 року суд першої інстанції дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачами строку звернення до суду та поновив його, з огляду на те, що з наданих позивачами на виконання вимог ухвали судді про залишення позовної заяви без руху, доказів встановлено, що про спірний наказ відповідача № 19/18 від 06 липня 2018 року «Про скасування декларації про початок виконання будівельних робіт від 04.08.15 № ЛВ082152432690 на об`єкт «Реконструкція з розширенням житлового будинку на АДРЕСА_1 за рахунок надбудови та прибудови під родинний будинок» позивачі дізналися під час розгляду справи № 464/6496/18 в Сихівському районному суді м. Львова на засіданні, яке відбулося 05 листопада 2019 року. Тому, з урахуванням вищенаведених обставин та вимог частини другої статті 122 КАС України, шестимісячний строк звернення до суду позивачів у межах спірних правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі закінчився 06 травня 2020 року та суд взяв до уваги, що Законом України № 540-IX від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності з 02 квітня 2020 року, визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, зокрема, звернення до адміністративного суду продовжуються на строк дії такого карантину, а зазначений Закон був чинним на момент подання позивачами цього адміністративного позову до суду (12 червня 2020 року).
Відповідно до частини четвертої статті 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що викладений в ухвалі про відкриття загального позовного провадження в адміністративній справі від 17 липня 2020 року висновок про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним з огляду на наступне.  
До клопотання про залишення позовних вимог без розгляду від 10 серпня 2020 року представник відповідача долучив копію позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові про визнання протиправними та скасування постанов, підписаної представником позивачів Басистим Владиславом Олексійовичем. Указана позовна заява подана до Сихівського районного суду м. Львова 20 грудня 2018 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції Сихівського районного суду м. Львова вх. № 28528 від 20 грудня 2018 року (аркуш справи 107). У цій позовній заяві зазначено, зокрема, таке: «Так, 04.08.2015 Інспекцією ДАБК було зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт на спірному об`єкті будівництва за номером ЛВ№082152432690. Інформація про те, що реєстрація даної декларації була скасована, нам стало відомо лише після 12 листопада 2018 року - дати ознайомлення нашого представника ОСОБА_4 з матеріалами в Інспекції ДАБК, оскільки жодні документи на нашу адресу не скеровувались, після вказаної дати нам також стало відомо і про наявність приписів про зупинення будівництва та про притягнення нас до адміністративної відповідальності". А також зазначено про те, що «Дозвільний документ на проведення будівельних робіт скасовано Наказом 06.07.2018. А інформацію про це ми отримали лише 12.11.2018. Жодних будівельних робіт в будь-якому випадку після 06.07.18 на вул. Соколиній, 49а не проводились» (аркуш справи 108).
Крім того, як підтверджується протоколом судового засідання Сихівського районного суду м. Львова від 25 березня 2019 року у справі № 464/6496/18 (аркуші справи 98-100), у цьому ж судовому засіданні представник відповідача (Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові) Хома Т.І. долучила відзив на позовну заяву, у якому зазначено, зокрема, таке: «Також наказом ІДАБК у м. Львові від 08.07.2018 № 19/18 скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт від 04.08.2015 ЛВ № 082152432690 «Реконструкція з розширенням житлового будинку на АДРЕСА_1 за рахунок прибудови та надбудови під родинний будинок»» (аркуш справи 114).
Згідно вищевказаного протоколу судового засідання Сихівського районного суду м. Львова від 25 березня 2019 року у справі № 464/6496/18 у цьому судовому засіданні взяв участь представник позивачів - Басистий В.О., який, зокрема, просив оголосити у судовому засіданні перерву для надання можливості ознайомитись з відзивом та доданими матеріалами до відзиву (аркуш справи 99). 
04 квітня 2019 року інший представник позивачів у справі № 464/6496/18 ОСОБА_5 подав до Сихівського районного суду м. Львова (вх. № 7872 від 04 квітня 2019 року) відповідь на відзив від 02 квітня 2019 року у справі № 464/6496/18, у якому вказано таке: «ознайомившись з письмовим відзивом на позовну заяву представника відповідача Інспекції ДАБК у м. Львові Хоми Т.І. хочу зазначити наступне» (аркуш справи 117). Крім того, позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали по одному примірнику відповіді на відзив 02 квітня 2019 року, про що свідчать їхні підписи, учинені на поданій до Сихівського районного суду м. Львова відповіді на відзив у справі № 464/6496/18 (аркуш справи 118).  
Щодо доводів апелянтів, що висновок суду про те, що обізнаність представника позивачів із оскаржуваним наказом раніше ніж 05.11.19 свідчить і про обізнаність цієї особи яку він представляє є безпідставним, оскільки представник позивачів не є суб`єктом містобудування в розумінні Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а тому саме позивачам відповідач мав скерувати спірний наказ і вони мали бути поінформовані про наявність такого та не спростовано дати ознайомлення з таким наказом позивачами, а саме 05.11.2019 - колегія суддів вважає такі доводи необгрунтованими з врахуванням наступного.
Поняття представництва визначає Цивільний кодекс України.
Так, відповідно до статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів.
Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Частиною третьою статті 238 Цивільного кодексу України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Згідно із частинами першою, другою статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.
За змістом частини першої статті 60 КАС України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що представник особи вчиняє юридично значимі дії, в тому числі здійснює її процесуальні права та обов`язки в суді саме від імені особи, яку він представляє, і не може вчиняти таких дій від власного імені, оскільки це суперечитиме суті правовідносин представництва.
При цьому, з наведеного правового регулювання випливає також презумпція добросовісності дій представника, яка полягає у тому, що обізнаність представника особи про обставини, які мають юридичне значення для особи, яку він представляє, свідчить і про обізнаність цієї особи про такі обставини.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , як представник позивачів ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) підписав та подав 20 грудня 2018 року від їхнього імені до Сихівського районного суду м. Львова позовну заяву (вх. № 28528 від 20 грудня 2018 року) до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові про визнання протиправними та скасування постанов (справа № 464/6496/18), у якій зазначив, зокрема, про те, що «Дозвільний документ на проведення будівельних робіт скасовано Наказом 06.07.2018. А інформацію про це ми отримали лише 12.11.2018». 
Тобто, як слідує з наведеного, представнику позивачів ОСОБА_4 щонайменше 12 листопада 2018 року було відомо про винесення Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю оскаржуваного наказу № 19/18 від 06 липня 2018 року «Про скасування декларації про початок виконання будівельних робіт від 04.08.15 № ЛВ082152432690 на об`єкт «Реконструкція з розширенням житлового будинку на АДРЕСА_1 за рахунок прибудови та надбудови під родинний будинок». 
Таким чином, з урахуванням характеру правовідносин представництва, апеляційний суд виходить з презумпції добросовісності дій представника, яка у контексті обставин цієї справи виявляється у тому, що обізнаність представника позивачів про винесення Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю оскаржуваного наказу № 19/18 від 06 липня 2018 року свідчить про обізнаність сторони позивачів про таку обставину.
З огляду на зазначене, доводи апелянтів про те, що про прийняття відповідачем оскаржуваного наказу знав лише представник позивачів Басистий В.О., а позивачам про цю обставину стало відомо лише після 05 листопада 2019 року апеляційний суд відхиляє, як безпідставні.
Також суд зауважує, що позивачі не навели жодних доказів, які б спростували зазначену вище презумпцію добросовісності дій представника.
При цьому суд звертає увагу на те, що за змістом абзацу першого частини другої статті 122 КАС України початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Законодавче закріплення строків звернення з позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Момент обрахування строку на звернення до суду пов`язаний з моментом, коли особа повинна була дізнатись про порушення свого права або законного інтересу.
Тобто, законодавець виходить не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Варто зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Водночас, порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх справ. 
За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що про оскаржуваний наказ відповідача позивачі повинні були дізнатися ще 12 листопада 2018 року від свого представника - Басистого В.О., який 20 грудня 2018 року подав від їхнього імені позовну заяву до Сихівського районного суду м. Львова, зазначивши у ній про те, що «Дозвільний документ на проведення будівельних робіт скасовано Наказом 06.07.2018. А інформацію про це ми отримали лише 12.11.2018», тобто чітко та недвозначно констатувавши свою обізнаність саме 12 листопада 2018 року про винесення відповідачем оскаржуваного наказу від 06 липня 2018 року.  
Враховуючи вищенаведене, а також беручи до уваги те, що з урахуванням презумпції добросовісності дій представника, позивачі повинні були дізнатися про порушення своїх прав оскаржуваним наказом відповідача 12 листопада 2018 року від свого представника ОСОБА_4 , а з цим адміністративним позовом до суду звернулися (здали на пошту для скерування в суд, що підтверджується конвертом та відомостями сервісу відстеження поштових відправлень Укрпошти, трек-номер 7900061679398) 12 червня 2020 року, то за таких обставин пропустили встановлений частиною другою статті 122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду. 
Будь-яких доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до суду з урахуванням вищенаведених обставин позивачами не надано, а судом не встановлено.
Щодо тверджень позивачів про те, що за своєю правовою природою оскаржуваний наказ відповідача є нормативно-правовим актом, а відтак, строк на його оскарження вимірюється усім часом його чинності суд зазначає таке.
Відповідно до визначення, яке міститься в пункті 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Водночас, пункт 19 КАС України визначає, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. 
Спірним наказом відповідача № 19/18 від 06 липня 2018 року (пункт перший наказу) скасовано декларацію про початок виконання будівельних робіт від 04.08.15 № ЛВ082152432690 на об`єкт «Реконструкція з розширенням житлового будинку на АДРЕСА_1 за рахунок надбудови та прибудови під родинний будинок» (замовник будівництва: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ), а також наказано (пункт другий наказу) заступнику начальника інспекції - начальнику відділу виконання дозвільних та реєстраційних функцій інспекції ДАБК у м. Львові Пелікану Петру Івановичу направити його копію до Державної архітектурно-будівельної інспекції України для виключення запису щодо реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт від 04.08.15 № ЛВ082152432690 з єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмов у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.  
Отже, оскільки спірний наказ № 19/18 від 06 липня 2018 року прийнятий суб`єктом владних повноважень (Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові) на виконання владних управлінських функцій, такий стосується прав та інтересів визначених у ньому осіб ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ), а його дія згідно пункту другого цього ж наказу вичерпується його виконанням, вказаний наказ відповідно до пункту 19 КАС України є актом індивідуальної дії, а тому на його оскарження поширюється встановлений частиною другою статті 122 КАС України шестимісячний строк.     
Тому доводи позивачів про те, що строк звернення до суду не пропущений, оскільки спірний наказ відповідача є нормативно-правовим актом, а відтак, строк на його оскарження вимірюється усім часом його чинності є необґрунтованими та до уваги не приймаються.
Як уже зазначено судом, відповідно до частини четвертої статті 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно із пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що оскільки викладений в ухвалі від 17 липня 2020 року про відкриття загального позовного провадження в адміністративній справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і позивачі не надали, а суд не знайшов інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, клопотання представника відповідача від 10 серпня 2020 року про залишення позовних вимог без розгляду є обґрунтованим та підлягає задоволенню. 
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 164/1546/19, від 21 січня 2021 року у справі №160/11268/19, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).
Колегія суддів зазначає, що позивачі у даній справі мали усі правові підстави для вчасного звернення до суду з відповідним позовом у вказані строки, будь-яких перешкод для реалізації такого права матеріали справи не містять, як і підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.
Отже, враховуючи те, що позивачами пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даним позовом і ними не надано суду належних обґрунтувань та доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом та про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у відповідності до вимог статті 123 КАС України.
Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №712/8985/17 є безпідставним, оскільки таких висновків Суд дійшов за інших фактичних обставин справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 380/4644/20 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

                  Головуючий суддя                                        Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                              О.М. Довгополов

                                                                                          В.В. Святецький