П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
19 березня 2021 року                                                                                            м. Київ
 
Справа № 758/2979/18
Провадження: № 22-ц/824/2380/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль A.A.,
 
 розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року, ухвалене  під головуванням судді Мальцева Д.О., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення моральної шкоди,
 
встановив:
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що у справі № 823/1728/16 суд встановив, що обмеження виплати коштів за депозитним договором позивача у період ліквідації банку суперечить вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Михалівський» Ірклієнко Ю.П., допускаючи таке обмеження, діяв з перевищенням наданих йому повноважень. Згідно постанови окружного адміністративного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року у справі № 826/17586/16 визнано незаконним та нечинним абзац другий пункту 5 розділу II Порядку виявлення правочинів  (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення, затвердженого рішенням виконавчої дирекції  Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.05.2016 року № 826. Внаслідок відмови та невиплати Фондом гарантування вкладів фізичних осібїй, ОСОБА_1 , гарантованої суми вкладу на протязі 6 місяців, їй завдана моральна шкода, про що зазначено у висновку експертного дослідження № 19/9-2/5-НД/17 від 06.03.2017 року. За наведених обставин просила суд стягнути з Держави України в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на її користь 162 246,24 грн моральної шкоди та понесені нею судові витрати, а саме витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 2126,48 грн та 640 грн витрат на правову допомогу. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року  в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, що викладені у рішенні, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновок експерта як доказ, і не зазначив про його неналежність, а тому даний доказ, на її думку, є належним доказом завдання їй моральної шкоди у визначеному розмірі. Також суд першої інстанції необґрунтовано залишив  без розгляду подану нею заяву про збільшення позовних вимог, яка власне і подавалась з метою приведення позовних вимог у відповідність із зазначеним висновком експерта. Вказувала, що наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і завданням їй моральної шкоди, її розмір, встановлено у висновку експерта. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Інші учасники справи  правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України не скористались.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга   підлягає задоволенню частково.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, на підставі рішення Національного банку України від 23.05.2016 № 14/БТ, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 23.05.2016 року прийнято рішення № 812 про запровадження тимчасової адміністрації в Банку ПАТ «Банк Михайлівський» та призначення Уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації.
На підставі рішення Національного банку України від 12.07.2016 № 124-рш, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 12.07.2016 №1213 прийнято рішення про початок ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора Банку.
Строк здійснення процедури ліквідації продовжено до 12.07.2020 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у наданому позивачкою висновку експерта зазначено лише про імовірність (можливість) завдання ОСОБА_1 моральної шкоди, тобто, зазначене у експертному висновку є лише припущенням експерта, а не реально встановленою обставиною. За таких обставин, суд критично поставився до зазначеного доказу та не взяв його до уваги.Інших доказів  на підтвердження розміру завданої шкоди, протиправності дій відповідача та доказів, які б підтверджували причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями відповідача та завданою позивачці шкодою, останньою не надано, а саме лише посилання позивачки на порушення її прав та завдання моральної шкоди не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки не ґрунтується на фактичних обставинах справи.
Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалені судами іменем України є обов`язковими до виконання на всій території України.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.
Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Відповідно до положень статті 1173 ЦК України шкода є обов`язковою умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють знищення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитком.
У зазначених нормах встановлена єдина підстава цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди - правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправність заподіювача шкоди (незаконність дій, рішення або бездіяльності), причинний зв`язок між ними.
Тобто, правове значення при вирішенні питання про наявність підстав для відшкодування шкоди на підставі наведених статей має встановлення сукупності обставин: факту спричинення шкоди, неправомірності дій (бездіяльності), якими цю шкоду завдано, причинного зв`язку між фактом спричинення шкоди та неправомірними діями (бездіяльністю).
При цьому, належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може бути відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.
 Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» працівники Фонду під час виконання покладених на Фонд функцій перебувають під захистом закону: 1) працівники Фонду не несуть відповідальність за будь-які дії або бездіяльність, якщо вони діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Позови, подані проти працівників Фонду, вважаються позовами, поданими проти Фонду; …
Шкода, заподіяна внаслідок рішень, дій та/або бездіяльності Фонду (його працівників), у тому числі шкода, заподіяна внаслідок професійної помилки членів виконавчої дирекції Фонду та/або уповноважених осіб Фонду, відшкодовується Фондом згідно із законодавством та страховими компаніями відповідно до умов договорів страхування (у разі їх укладення).
Отже, діюче законодавство містить імперативні норми, згідно яких саме відповідач (Фонд) несе деліктну відповідальність за протиправні дії/бездіяльність свого працівника (уповноваженої особи Фонду).
Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння особи, яке містить такі складові: протиправна поведінка особи; настання шкоди; причинний зв`язок між поведінкою та шкодою; вина особи
Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).
За змістом пункту 3 частини 1 статті 129 Конституції України, статті 12 ЦПК України, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначила, що внаслідок неправомірних дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які виразились у затримці виплати суми вкладу протягом 6 місяців, їй була завдана моральна шкода. Такі дії відповідача були зумовлені рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб N 826 «Про затвердження Порядку виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення», який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 15 червня 2016 року за N 863/28993, зокрема, абзацом другим пункту 5 розділу II Порядку N 826. 
Проте, судовими рішеннями у справах № 823/1728/16 та № 826/17586/16 абзац другий пункту 5 розділу II Порядку N 826 було визнано незаконним та не чинним.
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 в порядку господарського судочинства звернулась до суду з позовом до ФГВФО, Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова О.Ю., в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова О.Ю. та ФГВФО, що полягає у ненаданні обґрунтованої письмової відповіді-повідомленні про причини невиплати гарантованої суми відшкодування, а також невключення даних про ОСОБА_1 до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок ФГВФО за договором банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» № 980-066-000243763 від 20.05.2015 та їх дії щодо обмеження розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на рахунку;
- визнати дії представника за довіреністю Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» О.В. Кобець незаконними;
- визнати недійсними відповідь № ЗГЗ (К)/1584 від 15.08.2016 та повідомлення про нікчемність правочину за № ЗГЗ (К)/1584/1 від 15.08.2016 за підписом представника за довіреністю Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Кобець О.В.;
- зобов`язати Уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова О.Ю. та  ФГВФО відшкодувати ОСОБА_1 збитки у подвійному розмірі, а саме у розмірі 198352 гривень 18 копійок, а також моральну шкоду у розмірі 124416 гривень 00 копійок.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 26 листопада 2020 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними листа №ЗГЗ (К)/1584 від 15.08.2016 про нікчемність правочину та повідомлення про нікчемність правочину за № ЗГЗ (К)/1584/1 від 15.08.2016  скасовано, а провадження у справі №826/18130/16 в цій частині закрито.
Виключено з мотивувальної частини постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року посилання на те, що ця справа в частині заявлених вимог про відшкодування шкоди підлягає розгляду за нормами ЦПК України.
В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року  залишено без змін.
В рамках даної справи встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» №980-066-000243763 від 20.05.2016, за умовами якого вкладник вносить, а банк приймає грошові кошти вкладника та зараховує їх на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 у гривні, що відкривається Банком на ім`я Вкладника.
Згідно довідки про стан рахунку № НОМЕР_1 за період з 19.05.2016 по 26.07.2016 на рахунок ОСОБА_1 перераховано кошти в розмірі 190 625,00 грн.
На підставі рішення Правління Національного банку України №14/БТ від 23.05.2016 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення №812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".
Відповідно до рішення Правління Національного банку України № 124-рш від 12.07.2016 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавча дирекція Фонду прийняла рішення №1213 від 12.07.2016 про початок процедури ліквідації банку з 13.07.2016 до 12.07.2018 включно.
Встановлено, що тимчасову адміністрацію запроваджено в ПАТ "Банк Михайлівський" з 23.05.2016, а з 13.07.2016 - процедуру ліквідації Банку у зв`язку з цим, наказом №2 від 13.07.2016 Уповноваженою особою було продовжено проведення перевірки на строк 6 місяців.
З 15.07.2016 року розпочато виплати гарантованої суми вкладникам.
26.07.2016 позивачка звернулася із заявою до Уповноваженої особи, у якій просила включити її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду та подати до Фонду додаткову інформацію про неї як особу, яка має право на відшкодування коштів у ПАТ «Банк Михайлівський».
Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» в особі представника за довіреністю Кобець О.В. листом № ЗГЗ (К)/1584 від 15.08.2016 з додатком повідомлено ОСОБА_1 про нікчемність правочину/транзакції, щодо переказу коштів (транзакції), здійсненого ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунок позивачки.
Грошові кошти за вкладом були  виплачені ОСОБА_1 в повному обсязі 27.01.2017 року.
Тобто, питання законності затримки виплати ОСОБА_1 грошових коштів за вкладом в даному спорі не вирішувалось.
Проте, таке питання було предметом розгляду у судових справах  № 823/1728/16 та № 826/17586/16, на які і посилається позивачка.
У справі № 826/17586/16 постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 3 жовтня 2017 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2018 року та постановою Верховного Суду від 26 травня 2020 року,  позов задоволено.
Визнано незаконним та нечинним абзац другий пункту 5 розділу II Порядку виявлення правочинів  (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення, затвердженого рішенням виконавчої дирекції  Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.05.2016 року № 826. 
В рамках даної справи встановлено, що частиною другою статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.
Тобто, дії Фонду по виявленню правочинів (у тому числі, договорів), що є нікчемними, мають бути вчинені виключно під час запровадження тимчасової адміністрації банку. Нормами чинного законодавства передбачено здійснення такої процедури по виявленню правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, тільки під час запровадження тимчасової адміністрації банку.
Абзац другий пункту 5 розділу II Порядку N 826 передбачає, що у разі необхідності проведення перевірки протягом процедури ліквідації банку така перевірка повинна бути завершена не пізніше шести місяців з дня початку процедури ліквідації банку. За рішенням виконавчої дирекції Фонду перевірку може бути продовжено, але не більше, ніж на шість місяців.
Отже,абзацом2 пункту 5 розділу II Порядку N 826 розширено повноваження Фонду (його Уповноваженої особи) на проведення перевірки з метою виявлення нікчемних правочинів на період процедури ліквідації, що не відповідає нормам статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Аналогічних висновків дійшов суд і у справі № 823/1728/16. 
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Факт затримки виплати ОСОБА_1 грошових коштів за договором вкладу, яка була допущена на підставі абзацу другого пункту 5 розділу II Порядку N 826, який визнаний  судом незаконним та нечинним, відповідачем не спростований.
З огляду на встановлені обставини та положення вищенаведеної норми процесуального права, колегія суддів вважає підтвердженим факт порушення прав позивачки як владника внаслідок неправомірної затримки виплати грошових коштів за договором депозитного вкладу.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, зокрема, щодо факту порушення прав позивачки внаслідок неправомірних дій з боку відповідача, у зв`язку з чим не можуть вважатись і правильними висновки суду першої інстанції щодо відшкодування моральної шкоди.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
При цьому, згідно роз`яснень, які містяться в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Колегія суддів звертає увагу на те, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Такі висновки сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. 
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Розмір відшкодування у кожній конкретній справі різниться з огляду на різні фактичні обставини справи та характер правопорушення і визначається судом за сукупністю передбачених законом обставин, які дають підстави для відшкодування моральної шкоди, враховуючи при цьому ефективність такого розміру відшкодування.
Право вирішувати належність та розмір відшкодування моральної шкоди законодавцем залишено за судом, оскільки в чинному законодавстві чітких меж такого розміру не передбачено. 
При цьому, суд не зобов`язано наводити розрахунків, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні лише відповідні мотиви. 
Розмір відшкодування моральної шкоди входить до предмета доказування. Розглядаючи визначення розміру моральної шкоди, слід зазначити, що це питання вирішується лише судом, проте сторони можуть пропонувати суду свої варіанти.
Обґрунтовуючи заявлений до стягнення розмір моральної шкоди, позивачка посилалась на висновок Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 06.03.2017 року № 19/9-2-ЕД/17 (а.с. 59-64).
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).
Так, статтею 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.
У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків (ч. 7 ст. 102 ЦПК України).
 Згідно ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Отже, висновок експерта, який не обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, не може бути належним та допустимим доказом у справі.
Аналогічна правова позиція висловлена також Великою Палатою Верховного Суду  в постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18.
У висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 06.03.2017 року № 19/9-2-ЕД/17, що наданий позивакою, не зазначено про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду, а тому судом такий висновок не може бути взятий до уваги.
За наведених обставин, доводи апеляційної скарги про належність такого доказу як висновок експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 06.03.2017 року № 19/9-2-ЕД/17 колегія суддів відхиляє.
Разом із цим колегія суддів вважає також необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив  без розгляду подану нею заяву про збільшення позовних вимог, яка, власне, і подавалась з метою приведення позовних вимог у відповідність із зазначеним висновком експерта.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року відкрито провадження у даній справу, справу призначено до розгляду за правилами позовного провадження в загальному порядку.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог залишено без розгляду. Залишаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою пропущено строк на звернення до суду із заявою про збільшення позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.
 Заява про збільшення позовних вимог подана представником  ОСОБА_1 28 квітня 2020 року, тобто, після закінчення підготовчого засідання,  а тому суд першої інстанції обґрунтовано залишив заяву про збільшення позовних вимог без розгляду.
Окрім того, слід відмітити, що зміст даної заяви жодним чином не приводить позовні вимоги у відповідність із зазначеним висновком експерта та не спростовує його неналежність.
Вирішуючи спір в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить із того, що позивачкою у позовній заяві, окрім посилання на висновок експерта, не зазначено жодного обґрунтування заявленої суми моральної шкоди (наприклад стан здоров`я,  тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану…)  
З урахуванням конкретних обставин справи, а саме: часу затримки виплати їй коштів (відшкодування за вкладом) - 6 місяців, колегія суддів доходить до висновку, що позивачці зазначеними діями та бездіяльністю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб спричинено моральну шкоду.
А тому, ураховуючи принципи розумності та справедливості, колегія суддів вважає достатньою компенсацією завданої позивачці моральної шкоди 3 000 грн.
Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, на що обґрунтовано посилається позивач в апеляційній скарзі, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки судом не прийнято в якості доказу висновок експертного дослідження № 19/9-2/6ЕД/17 від 06.03.2017 року,  витрати на його проведення відшкодуванню не підлягають. 
Окрім того, позивачка просила суд відшкодувати витрати на правничу допомогу.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч.ч. 1,2 ст. 134 ЦПК України).
Частиною 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На підтвердження заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 надала суду лише договір про надання правової допомоги № 7 від 03.03.2018 року. В позовній заяві ОСОБА_1 зазначено лише про понесення нею 650 грн витрат на правничу допомогу, проте, акту виконаних робіт до позовної заяви не долучено. Заявлені позивачкою до відшкодування витрати на послуги адвоката не підтверджені належними фінансовими документами, зокрема, суду не надано видаткових касових ордерів або платіжних доручень про передачу коштів адвокату, не зазначено, якими доказами підтверджується фактичне понесення відповідачем витрат на правову допомогу (їх оплата). 
Позивачка  у суді першої інстанції до закінчення судових дебатів у справі відповідної заяви про це також не зробила. 
За наведених обставин,  колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для відшкодування  витрат на правничу допомогу.
 
Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року скасувати та ухвалити  нове про часткове задоволення позову.
Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (місце знаходження: вул. Січових Стрільців, 17, м. Київ, ЄДРПОУ 21708016) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                     Т.О. Невідома

Судді                                                                                               Д.Р. Гаращенко

                                                                                                    А.А. Пікуль