ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/55/21 Справа № 201/6611/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ходаківський М. П. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року

по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Добробуд” до ОСОБА_1 , третя особа – Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування нерухомим майном, витребування нерухомого майна, скасування свідоцтва про право власності, визнання права власності, –

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Добробуд” (далі – ТОВ “Добробуд”) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа – Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування нерухомим майном, витребування нерухомого майна, скасування свідоцтва про право власності, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що у 2007 році ТОВ “Добробуд” було розпочате будівництво житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , в районі будинку АДРЕСА_2 з офісними приміщеннями та паркінгом загальною площею 4236,2 кв.м. Зазначену адресу цьому будинку було присвоєно рішенням Дніпропетровської міської ради № 1616-р від 30.09.2008 року. Збудовані в цьому будинку квартири реалізовувалися між зацікавленими громадянами шляхом викупу останніми цільових іменних (забезпечених) облігацій, які були розміщені позивачем у бездокументарній формі відповідно до протоколу № 08/07-01 Зборів учасників ТОВ “Добробуд” від 01.07.2008 року.

Одночасно з укладенням договору купівлі-продажу облігацій позивач як емітент та покупець облігацій як інвестор мали укладати договір про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомості.

Відповідач ОСОБА_1 приймав участь у будівництві трьох квартир в зазначеному будинку: АДРЕСА_3 (будівельний номер 2-31-4) та № НОМЕР_1 (будівельний номер 2-35-4). Так, по квартирі АДРЕСА_4 відповідач придбав облігацій у кількості 19 126 штук вартістю 1 043 132,04 грн, номінальною вартістю 1 032 804,00 грн; по квартирі АДРЕСА_5 – 19 164 штук вартістю 1 045 204,56 грн, номінальною вартістю 1 034 856,00 грн; по квартирі АДРЕСА_6 – 19 164 штук вартістю 1 034 856,00 грн, номінальною вартістю 1 034 856,00 грн. Всього відповідачем було придбано 57 454 облігацій, емітованих позивачем, загальною вартістю 3 123 192,6 грн, номінальною вартістю 3 102 516,00 грн, що відповідає даним реєстру станом на 01.01.2013 року.

Станом же на 12.12.2014 року (дані довідки реєстру власників), з урахування погашених 03.09.2013 року облігацій у кількості 19 164 штук номінальною вартістю 1 034 856,00 грн у відповідача залишились непогашеними облігації у кількості 38 290 штук номінальною вартістю 2 067 660,00 грн: 57 454 – 19 164 = 38 290 шт.; 3 102 516,00 – 1 034 856,00 = 2 067 660,00 грн.

Як на кінцеву дату погашення облігацій – 01.04.2013 року, так і станом на теперішній час відповідач цільові облігації по квартирі АДРЕСА_5 не пред`являв до погашення, цільові облігації, що відповідають площі квартири АДРЕСА_5 , на рахунок в цінних паперах забудовника не переведені, акт приймання-передачі на об`єкт нерухомості (квартира) між сторонами Договору про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомості № Р-2-31-4 не складався. За таких умов відповідач ОСОБА_1 не набув права власності на квартиру АДРЕСА_7 .

Незважаючи на це, відповідач без проведення процедури погашення цільових облігацій, передачі вказаного об`єкта від ТОВ “Добробуд”, не здійснивши придбання об`єкта нерухомості, і як наслідок, не набувши права власності, без правових підстав, звернувся до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції із заявою про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_8 , та зареєстрував на себе право власності на цю квартиру, отримавши свідоцтво про право власності на неї серії САК та номер 509077 (індексний номер 28867785 від 31.10.2014 року). В той же час, пунктом 4.14.4. проспекту емісії зазначених цінних паперів визначено, що у разі несвоєчасного перерахування акцій на рахунок емітента, тобто після закінчення терміну погашення, квартира може бути відчужена емітентом на свій розсуд, а власнику облігацій виплачується номінальна вартість облігацій грошовими коштами протягом трьох місяців з дати пред`явлення облігацій до погашення.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд: визнати відповідача таким, що втратив право користування нерухомим майном – квартирою за адресою: АДРЕСА_8 , що є наслідком припинення права власності на це житлове приміщення; витребувати у відповідача вказану квартиру та передати її позивачу; визнати за позивачем право власності на вказану квартиру; скасувати свідоцтво про право власності відповідача на неї серії НОМЕР_2 , видане 31.10.2014 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво серії НОМЕР_3 (індексний номер 28867785) від 31.10.2014 року про право власності, видане Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_9 .

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_9 .

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ТОВ “Добробуд” квартиру АДРЕСА_9 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що ТОВ “Добробуд” згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи, довідки АА № 798494 та виписки з ЄДРПОУ і свого статуту є будівельною організацією (т.1 а.с.9-27).

У 2007 році ТОВ “Добробуд” було розпочате будівництво житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , в районі будинку АДРЕСА_2 з офісними приміщеннями та паркінгом загальною площею 4236,2 кв.м., який згідно до Сертифікату ІУ № 165130580732 від 27.02.2013 року, виданого Державною архітектурно-будівельною інспекцією України, був збудований та прийнятий в експлуатацію (т.1 а.с.44).

Зазначену адресу цьому будинку було присвоєно рішенням Дніпропетровської міської ради № 1616-р від 30.09.2008 року (т.1 а.с.28-29). 

Збудовані в цьому будинку квартири реалізовувалися між зацікавленими громадянами шляхом викупу останніми цільових іменних (забезпечених) облігацій, які були розміщені позивачем у бездокументарній формі відповідно до протоколу № 08/07-01 Зборів учасників ТОВ “Добробуд” від 01.07.2008 року. Одночасно з укладенням договору купівлі-продажу облігацій позивач як емітент та покупець облігацій як інвестор мали укладати договір про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомості (т.1 а.с.30-43).

На виконання вимог зазначеного рішення позивач отримав свідоцтво про реєстрацію випуску облігацій № 715/2/08 від 12.09.2008 року (т.1 а.с.45) та здійснив реєстрацію проспекту емісії 30.09.2008 року (т.1 а.с.46-81).

16 лютого 2009 року між ТОВ “КУА “Фінансовий капітал” в особі ТОВ “Міжрегіональне фінансове об`єднання” та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № Б-52 – облігацій, емітованих позивачем, а 22.11.2009 року додаткова угода. Згідно до цього договору з додатковою угодою, відповідач придбав 19 164 облігації серії А, при цьому одна облігація дає право на отримання 0,01 квадратного метра загальної площі квартири у житловому будинку з офісними приміщеннями та паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із преамбулою договору купівлі-продажу цінних паперів, він укладається за умови укладання покупцем договору про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомості № Р-2-31-4 від 16.09.2009 року із забудовником – ТОВ “Добробуд”, який є емітентом цінних паперів (т.1 а.с.82-84).

16 лютого 2009 року між позивачем (Забудовник) та відповідачем ОСОБА_1 (Пайовик) укладено договір № Р-2-31-4 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомості (т.1 а.с.85-89). 16.02.2009 року між ТОВ “КУА “Фінансовий капітал” в особі ТОВ “Міжрегіональне фінансове об`єднання” та відповідачем ОСОБА_1 укладено ще два аналогічні договори про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомості: № Р-2-35-4 (т.1 а.с.98-102) та № Р-2-27-4 (т.1 а.с.108-110). Ці договори укладені на підставі договорів купівлі-продажу цінних паперів, емітованих позивачем: № Б-53 та Б-51 відповідно (т.1 а.с.105-107).

Відповідач ОСОБА_1 приймав участь у будівництві трьох квартир в зазначеному будинку: АДРЕСА_3 (будівельний номер 2-31-4) та № НОМЕР_1 (будівельний номер НОМЕР_4 .

Так, по квартирі АДРЕСА_4 відповідач придбав облігацій у кількості 19 126 штук вартістю 1 043 132,04 грн., номінальною вартістю 1 032 804,00 грн; по квартирі АДРЕСА_5 – 19 164 штук вартістю 1 045 204,56 грн, номінальною вартістю 1 034 856,00 грн; по квартирі АДРЕСА_6 – 19 164 штук вартістю 1 034 856,00 грн, номінальною вартістю 1 034 856,00 грн.

Всього відповідачем було придбано 57 454 облігацій, емітованих позивачем, загальною вартістю 3 123 192,6 грн, номінальною вартістю 3 102 516,00 грн, що відповідає даним реєстру станом на 01.01.2013 року (т.1 а.с.91-92).

Згідно із довідкою реєстру власників, станом на 12.12.2014 року з урахуванням погашених 03.09.2013 року облігацій у кількості 19 164 штук номінальною вартістю 1 034 856,00 грн у відповідача залишились облігації у кількості 38 290 штук номінальною вартістю 2 067 660,00 грн: 57 454 – 19 164 = 38 290 шт.; 3 102 516,00 – 1 034 856,00 = 2 067 660,00 грн (т.1 а.с.93-94).

Як на кінцеву дату погашення облігацій, тобто 01.04.2013 року, так і станом на теперішній час відповідач цільові облігації по квартирі АДРЕСА_5 не пред`являв до погашення, цільові облігації, що відповідають площі квартири АДРЕСА_5 , на рахунок в цінних паперах забудовника не переведені, акт приймання-передачі на об`єкт нерухомості (квартира) між сторонами договору про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомості № Р-2-31-4 не складався, що підтверджується даними довідки про операції з цінними паперами за період з 01.01.2013 року по 08.08.2014 року (т.1 а.с.95-97).

Згідно із довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач звернувся до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області із заявою про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_8 , та зареєстрував на себе право власності на цю квартиру, отримавши свідоцтво про право власності на неї серії САК та номер 509077 (індексний номер 28867785) від 31.10.2014 року (т.1 а.с.111).

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 року, яке було залишено у відповідній частині без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2016 року, було скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_10 , зареєстрованого згідно із свідоцтвом про право власності на неї серії НОМЕР_2 (індексний номер 28867785) від 31.10.2014 року (т.1 а.с.167-170).

Зокрема, у вказаній адміністративній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 на підтвердження обставини передачі об`єкта нерухомості – квартири АДРЕСА_5 надав суду копію акту від 20.06.2013 року. Суд вказав, що копія акту не може розглядатися судом як належний доказ, на підставі якого можна встановити обставину передачі квартири АДРЕСА_5 від ТОВ “Добробуд” Кубліку В.М. Крім того, як зазначено апеляційним судом у вказаній постанові, у судовому засіданні спростовані доводи ОСОБА_1 щодо здійснення ним переказу облігацій на рахунок забудовника згідно із договором Р-2-31-4 від 16.02.2009 року.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що відповідач не набув права власності на квартиру АДРЕСА_7 , оскільки без проведення процедури погашення цільових облігацій, передачі вказаного об`єкта від ТОВ “Добробуд”, не здійснивши придбання об`єкта нерухомості і відповідно не набувши права власності, без правових підстав, звернувся до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області із заявою про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості та зареєстрував на себе право власності на цю квартиру, отримавши свідоцтво про право власності на неї.

Також суд першої інстанції виходив з преюдиційності встановлених фактів у постанові Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2016 року по справі № 804/20798/14.

Однак, колегія суддів погодитися з такими висновками суду не може, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої та другої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності.

У пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 “Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав” зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, при цьому, віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном.

Змістом віндикаційного позову є витребування саме того майна, яке вибуло із законного володіння власника. Підставою відникаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, тобто факти, які доводять право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його у відповідача.

З контексту вказаної правової норми вбачається, що позивачем може бути лише законний власник, особа, яка володіє майном на відповідній правовій підставі. Відповідачем виступає особа, яка заволоділа чужим майном, або набула його за відповідним правочином з третьою особою. Незаконне володіння – це фактичне володіння, яке не спирається на правовий титул. Незаконні володільці відповідають перед власником майна неоднаково, залежно від того, чи є вони добросовісними або недобросовісними набувачами майна.

Частиною другою статті 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами частини третьої статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або рішення суду. Таким чином, позивач має довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном та підтвердити своє право власності на спірне майно.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У пунктах 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 “Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав” судам роз`яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом апеляційної інстанції установлено, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 року по справі № 804/20798/14 за позовом ТОВ “Добробуд” до реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ, державного реєстратора реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ Лісоволенка Р.М., третя особа – ОСОБА_1 , про визнання протиправними дій і скасування рішення та свідоцтва про право власності та зобов`язання вчинити певні дії, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора від 31.10.2014 року № 16882812 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Скасовано свідоцтво про право власності від 31.10.2014 року № 28867785, видане реєстраційною службою Дніпропетровського МУЮ. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (посилання в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reestr.court.gov.ua/Review/43789075).

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2016 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 року в частині задоволення позову про скасування свідоцтва про право власності від 31.10.2014 року № НОМЕР_5 скасовано та закрито провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 157 КАС України у редакції, чинній на час прийняття судового рішення, оскільки ці вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. В іншій частині судове рішення залишено без змін (т.1 а.с.167-170).

10 лютого 2016 року ТОВ “Добробуд”, з урахуванням постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2016 року по справі № 804/20798/14, подало заяву про зміну позовних вимог, в якій, зокрема, ставилося питання про скасування свідоцтва про право власності відповідача на неї серії НОМЕР_2 , видане 31.10.2014 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (т.1 а.с.175-176). Саме з тих підстав, що набрало законної сили судове рішення, яким визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора від 31.10.2014 року № 16882812 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Однак, в подальшому, постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2016 року в частині позовних вимог ТОВ “Добробуд” про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито.

В іншій частині постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2016 року залишено без змін.

Роз`яснено позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства (посилання в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reestr.court.gov.ua/Review/74506096).

Постанова Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що у справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли між учасниками справи (здебільшого між позивачем і третьою особою) на підставі невиконання третьою особою умов договору купівлі-продажу цінних паперів та договору про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомості, а отже, існує спір про право, що унеможливлює розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Тобто, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 року, яке було залишено у відповідній частині без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2016 року, було скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_10 , зареєстрованого згідно із свідоцтвом про право власності на неї серії НОМЕР_2 (індексний номер 28867785) від 31.10.2014 року (т.1 а.с.167-170).

Зокрема, у вказаній адміністративній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 на підтвердження обставини передачі об`єкта нерухомості – квартири АДРЕСА_5 надав суду копію акту від 20.06.2013 року. Суд вказав, що копія акту не може розглядатися судом як належний доказ, на підставі якого можна встановити обставину передачі квартири АДРЕСА_5 від ТОВ “Добробуд” ОСОБА_1 . Крім того, як зазначено апеляційним судом у вказаній постанові, у судовому засіданні спростовані доводи ОСОБА_1 щодо здійснення ним переказу облігацій на рахунок забудовника згідно із договором Р-2-31-4 від 16.02.2009 року.

Дані судові рішення суд першої інстанції вважав такими, що мають преюдиційне значення для справи на підставі частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року.

Преюдиція – це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України (чинної редакції) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням висновків наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року, якою постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2016 року в частині позовних вимог ТОВ “Добробуд” про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито, колегія суддів приходить до висновку про помилковість застосування судом першої інстанції преюдиційності встановлених фактів.

Таким чином, суд першої інстанції визнав встановленими обставини, посилаючись на рішення судів, які в подальшому були скасовані.

На теперішній час позивачем не надано доказів звернення до суду для вирішення спірних правовідносин в порядку цивільного судочинства.

Крім того, відповідно до вимог частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог частини першої статті 13 ЦПК України (чинної редакції) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач ТОВ “Добробуд”, саме з урахуванням постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2016 року по справі № 804/20798/14, звертаючись до суду із заявою про зміну позовних вимог, зокрема, просив суд скасувати свідоцтво про право власності відповідача на неї серії НОМЕР_2 , видане 31.10.2014 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Інших підстав не зазначено.

Однак, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення, визнав вказане свідоцтво недійсним, при цьому правових підстав для визнання його недійсним суд не навів, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що суд вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Вийшовши за межі позовних вимог, суд першої інстанції фактично розглянув вимоги, які не були заявлені позивачем.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, сплачених останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 5 481,00 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року – скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Добробуд” до ОСОБА_1 , третя особа – Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування нерухомим майном, витребування нерухомого майна, скасування свідоцтва про право власності, визнання права власності – відмовити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Добробуд” на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5 481,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко