ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року 
м. Київ
справа № 826/5409/15
адміністративне провадження № К/9901/19234/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А. від 30 вересня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Глущенка Я.Б., суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б. від 22 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» (далі - позивач, Товариство) звернулось до суду з адміністративним позовом до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників (Центрального офісу) (правонаступник - Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби; далі - відповідач, Офіс), в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення від 18 лютого 2015 №3 про стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу платника податків шляхом стягнення безготівкових коштів за правилами пункту 32 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України (далі - ПК України).

У доводах позовної заяви вказувало на протиправність рішення відповідача про стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу Товариства і наведене обґрунтовувало наступним: у позивача станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, а також на час звернення до суду не існувало податкового боргу із сплати авансових внесків з податку на прибуток; наявністю у підприємства в 2014 році переплати з податку на прибуток у сумі 346832175 грн., що виключало можливість виникнення податкового боргу, зазначеного у спірному рішенні; Товариство не отримувало податкової вимоги на суму, заявлену в оскаржуваному рішенні, а дія прийнятої раніше податкової вимоги від 31 жовтня 2014 року №296-25 була зупинена ухвалою суду від 05 листопада 2014 року у справі №826/17075/14, тому, на думку позивача, така вимога не могла бути підставою для стягнення спірної суми боргу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи такі рішення, суди виходили з того, що у зв`язку із несплатою у встановлений законодавством строк самостійно визначеного зобов`язання по авансовим внескам з податку на прибуток за листопад-грудень 2014 року та січень-лютий 2015 року у позивача виник податковий борг у розмірі 94764546,73 грн.; оскільки такий борг перевищує 5 мільйонів грн., то у відповідача, враховуючи відсутність доказів наявності зобов`язань держави щодо повернення Товариству помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань у розмірі, який би перевищував вказаний податковий борг, у відповідності до положень пункту 32 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України були наявні правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення, яке є законним і не підлягає скасуванню.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, позивач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування ними норм матеріального права, а також порушення процесуальних норм - вирішення спору без повного та всебічного з`ясування всіх обставин у справі, просить їх скасувати, а справу направити на новий розгляд.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, Товариство послалось на помилковість висновків судів попередніх інстанцій про наявність підстав для прийняття рішення про стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу, адже останні не врахували обставин здійснення дій по сплаті грошових зобов`язань по авансовим внескам з податку на прибуток та обліку станом на січень 2014 року переплати з податку на прибуток у сумі 346832175 грн., що, як вказує позивач, виключало умови, за яких керівником контролюючого органу може бути прийнято рішення на підставі пункту 32 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України.

Письмових заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд виходить з такого.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 лютого 2014 року Товариство подало до контролюючого органу податкову декларацією з податку на прибуток за 2013 рік №9090976603, у якій самостійно визначило розмір авансових внесків з податку на прибуток, що підлягають щомісячній сплаті у березні-грудні 2014 року, січні-лютому 2015 року у розмірі 34500852 грн.

У зв`язку із несплатою позивачем грошового зобов`язання за листопад-грудень 2014 року та січень-лютий 2015 року, самостійно визначеного у вказаній декларації, станом на 18 лютого 2015 року у позивача виник податковий борг у розмірі 94764546,73 грн., з яких 91614790,00 грн. основне зобов`язання, решта - пеня, що, як зазначили суди, підтверджується наявною у матеріалах справи карткою особового рахунку платника податків.

18 лютого 2015 року відповідачем прийнято рішення №3 про стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу Товариства у розмірі 94764546,73 грн. шляхом стягнення безготівкових коштів за правилами пункту 32 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України.

На підставі вказаного рішення контролюючим органом оформлено та направлено обслуговуючому банку інкасові доручення від 12 березня 2015 року на суму 94764546,73 грн., у яких вказано призначення платежу: « 141;00135390;11024000 погашення податкового боргу по авансовим внескам з податку на прибуток приватних підприємств».

В аспекті заявлених вимог, з огляду на фактичні обставини, установлені судами, Верховний Суд вказує на таке.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За правилами підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно пункту 36.1 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Пунктом 54.1 статті 54 ПК України встановлено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Як установлено пунктом 57.1 статті 57 ПК України, платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковим боргом є сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання;

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги (пункт 95.2 статті 95 ПК України).

Застосувавши норму статті 72 КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення судових рішень у цій справі), суди першої та апеляційної інстанцій визнали встановленим у цій справі факт направлення на адресу позивача податкової вимоги від 31 серпня 2014 року №13-25 про сплату податкового боргу, виходячи із установлених судами по справі №826/11519/15 обставин, як і обставин наявності у Товариства податкового боргу у сумі 1043780827,17 грн., який виник внаслідок несплати самостійно задекларованих грошових зобов`язань з плати за користування надрами для видобування корисних копалин та був стягнутий постановою Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року у згаданій справі.

Згідно з пунктом 95.1 статті 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2015 року, тимчасово, до 01 липня 2015 року, встановлено особливості застосування деяких норм цього Кодексу та передбачено додатковий механізм погашення податкового боргу платників податків.

Так, відповідно до пункту 32 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України тимчасово, до 1 липня 2015 року, встановлено, що у випадках, коли податковий борг виник у результаті несплати грошового зобов`язання, самостійно визначеного платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у встановлені цим Кодексом строки, стягнення коштів за рахунок готівки, що належить такому платнику податків та/або коштів з рахунків такого платника у банках, здійснюється за рішенням керівника контролюючого органу без звернення до суду за умови, якщо такий податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень та відсутні зобов`язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань.

У таких випадках: рішення про стягнення коштів з рахунків такого платника у банках є вимогою стягувача до боржника, що підлягає негайному та обов`язковому виконанню шляхом ініціювання переказу у платіжній системі за правилами відповідної платіжної системи; рішення про стягнення готівкових коштів вручається такому платнику податків і є підставою для стягнення. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Зміст наведених положень у їх системному зв`язку свідчить про те, що стягнення коштів за рахунок готівки, що належить платнику податків та/або коштів з рахунків такого платника у банках за рішенням керівника контролюючого органу без звернення до суду може бути здійснене за таких умов: 1) виникнення податкового боргу у результаті несплати грошового зобов`язання, самостійно визначеного платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку; 2) податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень; 3) платнику податків направлено податкову вимогу, з дня надіслання якої минуло не менше 60 календарних днів; 4) відсутні зобов`язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань.

Сукупність вказаних обставин обумовлює правомірність рішення контролюючого органу про стягнення коштів платника податків за рахунок готівки або з рахунків, які йому відкриті в банках, на погашення податкового боргу.

У справі, яка розглядається, суди встановили, що спірна сума податкового боргу у розмірі 94764546,73 грн., наявність якої обумовило прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, виникла у зв`язку із несплатою позивачем узгодженого грошового зобов`язання з авансового внеску з податку на прибуток за листопад - грудень 2014 року та січень-лютий 2015 року. При цьому суди зазначили, що наявність вказаної суми податкового боргу, який виник у результаті несплати грошового зобов`язання, самостійно визначеного платником податків у податковій декларації з податку на прибуток за 2013 рік, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема карткою особового рахунку платника податків.

Зваживши на правове регулювання спірних правовідносин, підтверджені у ході розгляду справи обставини обліку за позивачем несплаченого податкового боргу, сума якого перевищує 5 мільйонів гривень, та відсутності доказів наявності зобов`язань держави щодо повернення платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань у розмірі, більшому, ніж власне сума непогашеного Товариством узгодженого грошового зобов`язання, у тому числі за рішенням суду у справі №826/11519/15 (враховуючи їх співвідношення), суди попередніх інстанцій дійшли цілком об`єктивного висновку про наявність у контролюючого органу правових підстав для прийняття оскаржуваного рішення щодо стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за правилами пункту 32 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України.

При цьому обставин сплати Товариством на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення грошових зобов`язань по авансовим внескам з податку на прибуток за листопад - грудень 2014 року та січень-лютий 2015 року, на які посилався позивач, суди не встановили у ході розгляду справи. Суд же касаційної інстанції процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати нові обставини.

В обсязі установлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, Верховний Суд вважає, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ґрунтується на правильному застосуванні згаданих вище норм матеріального права й доводи касаційної скарги не спростовують мотивів, покладених судами в основу оскаржуваних рішень.

У касаційній скарзі не наведено інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) в позовній заяві та апеляційній скарзі, з урахуванням яких суди вже надавали оцінку встановленим обставинам справи. По суті доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки установлених обставин, що згідно положень статті 341 КАС України виходить за межі повноважень касаційного суду.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи те, що обставини неправильного застосування судами норм матеріального права або ж порушення процесуальних норм не підтвердилися, тому підстави для задоволення касаційної скарги Товариства відсутні.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 360 КАС України, Суд 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді	С.С. Пасічник І.А. Васильєва   В.П. Юрченко