Постанова
іменем України 
25 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 185/3541/19
провадження № 51-5159км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                            ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 , 
засудженого                      ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                            ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 7 вересня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040370001888, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Цивільний позов ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_8 20 000 грн, на користь ОСОБА_9 – 50 000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Згідно з вироком 12 вересня 2018 року приблизно о 18:20 ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «ЗАЗ-Daewoo» (державний реєстраційний знак НОМЕР_1 ) рухався із перевищенням дозволеної швидкості (приблизно 60-65 км/год) в крайній правій смузі руху проїзної частини по вул. Дніпровській у м. Павлоград Дніпропетровської області від вул. Центральної до вул. Полтавської. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого напроти буд. № 140 по вул. Дніпровській, перед яким у лівій смузі руху почав знижувати швидкість інший автомобіль, що рухався попереду, з метою надання дороги пішоходам, ОСОБА_6 , порушуючи вимоги п. п. 18.1, 18,4 правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, вчасно не зменшив швидкість руху, не зупинив автомобіль та не переконався, що на переході немає пішоходів, виїхав на нього, де допустив наїзд на ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_8 отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, які спричинили тривалий розлад здоров`я, а малолітній потерпілий ОСОБА_10 – тяжких тілесних ушкоджень.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги засудженого та його захисника, апеляційні скарги прокурора та потерпілих задовольнив частково. Вирок суду в частині стягнення моральної шкоди змінив, стягнув з ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_8 100 000 грн, на користь ОСОБА_9 – 200 000 грн. В решті вирок суду залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить змінити судові рішення, призначивши покарання із застосуванням положень статей 75, 76 КК. На думку засудженого, призначене покарання у виді позбавлення волі є надто суворим, а розмір стягнення моральної шкоди на корить потерпілих є необґрунтованим. 
У запереченнях на касаційну скаргу засудженого потерпілі просять залишити її без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу і просили її задовольнити. Прокурор заперечував проти задоволення цієї скарги.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 434 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК засудженим у касаційній скарзі не оспорюються.
Щодо доводів касаційної скарги засудженого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, то вони є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й розміру покарання та призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким та ступінь його негативних наслідків, дані про особу винного, котрий раніше не судимий, за місцем реєстрації характеризується посередньо, має на утриманні непрацездатну дружину, котра є інвалідом другої групи. Обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав щире каяття, обставин, що його обтяжують суд не встановив. 
З урахуванням вищенаведеного, а також думки потерпілих, котрі просили призначити суворе покарання, суд  дійшов правильного висновку про обрання ОСОБА_6 покарання у виді реального позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.  
Таким чином, суд першої інстанції, дотримався вимог статей 50, 65-67 КК, та обґрунтовано не знайшов підстав для застосування положень ст. 75 КК.
Призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим та звільнити від його відбування з випробуванням, як про це зазначено в касаційній скарзі засудженого, Суд не знаходить.
Крім того, доводи засудженого, аналогічні наведеним у його касаційній скарзі, були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційні скарги на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Зокрема суд зазначив, що з урахуванням ступеня тяжкості та характеру вчиненого кримінального правопорушення, яке пов`язано з безпекою руху та експлуатацією транспорту, а саме недотриманням засудженим правил дорожнього руху, в результаті чого постраждала малолітня дитина та отримала тяжких тілесних ушкоджень, підстави для зміни вироку в частині призначеного ОСОБА_6 покарання – відсутні.
З огляду на наведене, у касаційній скарзі засудженого відсутні достатні дані та переконливі доводи, які би спростовували висновки судів і давали підстави визнати призначене останньому покарання явно несправедливим через суворість. 
Що стосується доводів засудженого про невмотивованість рішення апеляційного суду в частині збільшення розміру моральної шкоди на користь потерпілих, то колегія суддів дійшла такого висновку.
Виходячи зі змісту 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, котрий вчинив суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК і при цьому застосовуються норми ЦПК.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Із систематичного аналізу норм закону випливає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. 
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством та судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
При цьому розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 
На думку колегії суддів, суд апеляційної інстанції дотримався вказаних вимог закону при перегляді вироку суду в частині вирішення цивільних позовів.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заявили цивільний позов про стягнення з засудженого матеріальної та моральної шкоди, який місцевим судом було задоволено частково.
Переглянувши кримінальне провадження в частині вирішення цивільного позову, апеляційний суд дійшов висновку, що при визначенні розміру завданої потерпілим моральної шкоди суд першої інстанції належним чином не врахував стан здоров`я потерпілих, глибини їх душевних та фізичних страждань, що призвели до негативних змін у їх житті, тяжкість вимушених змін у їх звичайному способі життя, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану,а тому обгравано збільшив розмір відшкодування моральної шкоди останнім.
Таким чином, рішення суду щодо задоволення цивільного позову потерпілих в частині стягнення моральної шкоди з засудженого відповідає вимогам ст. 1167 ЦК, узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру і обсягу моральних страждань потерпілих.
З таким рішенням погоджується і суд касаційної інстанції і підстави вважати його необґрунтовано завищеним, відсутні.
Апеляційний розгляд кримінального провадження було проведено з дотриманням положень кримінального процесуального закону. Всупереч доводам ОСОБА_6 суд апеляційної інстанції, збільшивши розмір моральної шкоди, яку має бути стягнено із засудженого, зазначив в ухвалі відповідні мотиви прийнятого рішення.
Зміст ухвали апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів не встановила, а тому вважає, що в задоволенні касаційної скарги засудженого слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 7 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                      ОСОБА_3