ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року 
м. Київ
справа № 819/1440/16
адміністративне провадження № К/9901/25514/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Юрченко В.П.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Пасічник С.С., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області на постанову Тернопільського  окружного адміністративного суду від 26.01.2017 року (суддя Ходачкевич Н.І.)  та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2017 року (головуючий суддя Судова-Хомюк Н.М., судді: Гуляк В.В., Довгополов О.М.) у справі №819/1440/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авакс Проф» до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Авакс Проф» (надалі - позивач, товариство, підприємство, платник податків) звернулось до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області (надалі - відповідач, податковий орган, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04.08.2016 року №0002571401.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає незаконним нарахування грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств, у зв`язку    із відсутністю факту завищення задекларованих суб`єктом господарювання показників в рядку 03 податкової декларації. 
Постановою Тернопільського  окружного адміністративного суду від 26.01.2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2017 року, позов задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 04.08.2016 року №0002571401.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що подана платником податків декларація з податку на прибуток за 2015 рік від 29.02.2016 року, згідно інформації у рядку 1 наведеної декларації за своєю формою є звітною новою, тобто такою, яка підлягає складенню платником податків відповідно до вимог пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України з метою відображення у змісті даної декларації виправлених показників суми від`ємного значення об`єкта    оподаткування минулого (звітного) 2014 року після подання звітності, граничний строк подання якої не минув. З метою обґрунтування    правомірності виправлення показників суми від`ємного значення об`єкта    оподаткування минулого (звітного) 2014 року підприємством правомірно, у відповідності до положень пункту 46.4 статті 46 Податкового кодексу України, до змісту звітної нової податкової декларації з податку на прибуток за 2015 рік від 29.02.2016 були подані доповнення, у яких відображені уточнені показники податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2014 рік. 
Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся з касаційною скаргою, у якій просить скасувати їх, та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права. Вказує на неврахування судами вимог пункту 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-ХІV (надалі - Закон №996-ХІV), відповідно до яких, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Вважає, що судами неповно з`ясовані обставини справи та залишено поза увагою те, що до перевірки не надано первинних документів, які свідчать про наявність підстав для уточнення показників декларації за 2014 рік та перенесення їх до декларації за 2015 року. 
У відзиві на касаційну скаргу, позивач, посилаючись на законність і обґрунтованість судових рішень, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу без задоволення. 
Верховний Суд, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що податковим органом  проведено документальну планову виїзну перевірку підприємства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року, за результатами якої складено акт від 19.07.2016 року №290/14-01/37306789 (надалі - акт перевірки).
На підставі акту перевірки податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 04.08.2016 року №0002571401, яким підприємству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств в розмір 517964 грн. 
Перевіркою встановлено, що підприємством в порушення пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, підпункту 1.2 пункту 1, підпункту 2.1 пункту 2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункту 27 Стандарту бухгалтерського обліку 16 «Витрати», завищено задекларовані показники у рядку 03 Податкової Декларації «Різниці, які виникають відповідно до Податкового кодексу України (+, -)» показників за 2015 рік в розмірі 2877578 грн.
Судами також встановлено, що Декларація з податку на прибуток за 2015 рік подана підприємством до контролюючого органу 29.02.2016 року. Станом на дату подання декларації з податку на прибуток за 2015 рік, сума від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років не була визначена платником податків, оскільки уточнюючий розрахунок до податкової декларації з податку на прибуток за 2014 рік подано пізніше. 
Позивач 22.03.2016 року подав уточнюючу декларацію з податку на прибуток підприємств за 2014 рік, в якій відобразив суму від`ємного значення об`єкта оподаткування минулого (звітного) 2014 року у розмірі 2877578 грн., які у свою чергу також були відображені платником податків у податковій декларації з податку на прибуток підприємства за 2015 рік. Уточнююча декларація отримана податковим органом 23.03.2016 року, що підтверджується квитанцією №2.
Пунктом 49.1 статті 49 Податкового кодексу України визначено, що  податкова декларація подається за поточний період в установлені  Податковим кодексом України строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків. Податкові декларації, крім випадків, передбачених  Податковим кодексом України, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця (підпункт 49.18.1 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України); календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що шастають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя) (підпункт 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України);  календарному року, крім випадків, передбачених підпунктами 49.18.4 та 49.18.5 цього пункту - протягом 6о календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року (підпункт 49.18.3 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України); календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним, крім випадків, передбачених розділом  ІV Податкового кодексу України (підпункт 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України); календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - підприємців -протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року (підпункт 49.18.5 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України).
Пунктом  50.1 статті 50 Податкового кодексу України передбачено, що у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених  статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку. Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.
Згідно з пунктом 4.10 Методичних рекомендацій щодо приймання та комп`ютерної обробки податкової звітності платників податків в органах ДПС України, затверджених наказом ДПС України від 14.06.2012 №516 (далі - Методичні рекомендації), у випадку, якщо після подачі декларації (незалежно від способу подачі) за звітний період платник податків подає нову декларацію із виправленими показниками до закінчення граничного строку подання декларації за такий самий звітний період, то штрафи не застосовуються. Така декларація заноситься до бази даних адресата звітності з ознакою «звітна нова» (якщо це передбачено формою) та «звітна» (якщо інше не передбачено формою), а надана раніше звітність отримує статус «До відома». Податкова декларація, крім випадків, передбачених  Податковим кодексом України, подається за відповідний базовий звітний (податковий) період. Нова звітна декларація подається платником податків до граничного терміну подання податкової звітності, у разі подання звітної декларації. При виправленні показників поданої податкової декларації після граничного терміну подання податкової звітності платник податку (з урахуванням строків давності) подає уточнюючий розрахунок.
Оскільки основні показники, що обраховуються для визначення об`єкта оподаткування за новими правилами, суттєво змінилися, то для самостійного виправлення помилок за новою формою за звітні (податкові) періоди до 1 січня 2015 року платники мають право скористатися нормами пункту 46.4 статті 46 розділу II Кодексу щодо подання доповнення до податкової декларації, яке може бути складено за довільною формою та буде використано контролюючим органом при аналізі показників такої декларації. У такому разі платник зазначає про цей факт у спеціально відведеному місці в податковій декларації, а доповнення до декларації вважатиметься невід`ємною частиною податкової декларації.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що подана підприємством декларація про податок на прибуток за 2015 рік від 29.02.2016 року згідно інформації у рядку 1 наведеної декларації за своєю формою є звітною новою, тобто такою, яка підлягає складенню платником податків згідно вимог, передбачених пунктом 50.1 Податкового кодексу України  з метою відображення у змісті даної декларації виправлених показників суми від`ємного значення об`єкта оподаткування минулого (звітного) 2014 року після подання звітності, граничний строк подання якої не минув.  З метою обґрунтування    правомірності виправлення показників суми від`ємного значення об`єкта оподаткування минулого (звітного) 2014 року платником податків у відповідності до положень пункту 46.4 статті 46 Податкового кодексу України до змісту звітної нової податкової декларації з податку на прибуток за 2015 рік від 29.02.2016 були подані доповнення, у яких відображені уточнені показники податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2014 рік.
Верховний Суд не погоджується з доводами скаржника про неможливість підтвердження суми від`ємного значення об`єкта оподаткування у розмірі 2877578 грн. у зв`язку з відсутністю первинних бухгалтерських документів, які підтверджують фінансові витрати платника податків щодо виплати відсотків по кредитним договорам та договорам лізингу в період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, з таких підстав.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно із частинами першою та другою  статті 9 Закону №996-XIV  підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути  складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або  машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 року №566 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.02.1999 року №56/3349 (надалі - Положення №56/3349) передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку    операцій    банку    є первинні документи, які фіксують факти здійснення    цих    операцій. Первинні    документи    повинні бути складені під    час    здійснення операції,    а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі    та/або    у    вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції визначений Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року №254 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08.07.2003 року №559/7880 (надалі - Положення №254).
Відповідно до пункту 4.4 Положення №254 залежно від виду операцій первинні документи банку поділяються на касові та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій.
Згідно з пунктом 4.6 вказаного Положення до первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.
Пунктами 5.1 та 5.6 Положення №254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.
Виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати як документ, що підтверджує суму витрат на оплату банківських послуг з розрахунково-касового обслуговування, за умови зазначення в ній інформації про надання банком таких послуг, сум операцій та заповнення обов`язкових реквізитів.
Враховуючи, що судами встановлено надання контролюючому органу під час перевірки журнали проводок за 2014 р. по субрахунку 951, 311 та субрахунку 952, 684, в яких зафіксована інформація про первинні бухгалтерські документи (банківські виписки, інші розрахункові документи), та які підтверджують здійснення фінансових витрат з оплати відсотків за кредитними договорами та договорами лізингу, Верховний Суд погоджується з висновками судів про правомірність подання уточнюючого розрахунку з податку на прибуток підприємств за 2014 рік. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів про необґрунтованість та протиправність спірного податкового повідомлення-рішення.
Доводи касаційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень, судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального права.
За правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України Суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення. 
Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи викладене,    Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій виконано     всі     вимоги     процесуального     законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності до норм матеріального права, постановлено обґрунтовані рішення, в яких повно відображені обставини, що мають значення для  справи. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень суду першої та апеляційної інстанцій не встановлено.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області залишити без задоволення, а  постанову Тернопільського  окружного адміністративного суду від 26.01.2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2017 року у справі №819/1440/16 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.П. Юрченко І.А. Васильєва   С.С. Пасічник