ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" березня 2021 р.                           Справа№ 910/12853/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Попікової О.В. 
          Євсікова О.О. 
 
Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія"
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 
у справі №910/12853/20 (cуддя Плотницька Н.Б.)
за позовом      Міністерства оборони України
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія"
про стягнення 140 307 грн 05 коп.,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.
27.08.2020 Міністерство оборони України (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" (надалі - відповідач) про стягнення                               140 307 грн 05 коп. штрафних санкцій за договором про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби від 23.04.2019 №286/3/19/141, в тому числі: 35  307 грн 47 коп. пені та 104 999 грн 58 коп. штрафу.  

Позов мотивовано тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного сторонами договору про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби від 23.04.2019 №286/3/19/141 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної  поставки товару, у зв`язку з чим позивачем нараховано 35 307 грн 47 коп. пені та 104 999 грн 58 коп. штрафу відповідно до п.7.3.3 договору.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/12853/20 позов задоволено частково стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія"  на користь   Міністерства оборони України                27 913 грн 72 коп. пені, 104    999 грн 58 коп. штрафу та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 991 грн 23 коп. В іншій частині позову щодо вимог про стягнення 7  393 грн 75 коп. пені відмовлено.
    Рішення суду мотивоване тим, що наявними у справі належними письмовими доказами є доведеним факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Гренландія" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/12853/20 в частині стягнення 104 999 грн 58 коп. штрафу та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.  
В обґрунтування вимог апеляційної скарги   скаржник посилається  на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи,   неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. 
Зокрема, скаржник вказує на те, що п. 7.3.3 договору суперечить статті 231 Господарського кодексу України.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи. 
Позивач не скористався своїм правом згідно ч. 1  ст. 263 ГПК України   та не надав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що згідно                           ч. 3   ст. 263 ГПК України   не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.  
При цьому, про відкриття апеляційного провадження у даній справі  позивача повідомлено завчасно - 11.12.2020, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням за №0411632874626, а також №0411633664250, що залучені до справи. 
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2020, апеляційну скаргу передано на  розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А. - головуючий суддя, судді -                   Євсіков О.О., Владимиренко С.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 відновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Гренландія" пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/12853/20. Відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про здійснення розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/12853/20 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 04.01.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до  04.01.2021.
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/506/21 від 08.02.2021, у зв`язку з перебування судді Владимиренко С.В., у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/12853/20.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.02.2021, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді Євсіков О.О.,                Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/12853/20 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді Євсіков О.О., Попікова О.В.
Вказану ухвалу було надіслано учасникам справи. 
Частиною 1  статті 12 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина 3  статті 12 ГПК України).
Відповідно до частини 3  статті 247 ГПК України  при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
У відповідності до ч. 3   ст. 270 ГПК України,   розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього   Кодексу.
Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на   рішення господарського суду у справах з ціною позову не менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.   
З огляду на малозначність справи в розумінні частини 5  статті 12 ГПК України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, а також те, що предметом позову у цій справі є вимога стягнення 140 307 грн 05 коп, колегія суддів вирішила розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження на підставі частини 1  статті 247 ГПК України.
Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України   розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Виходячи із зазначених правових норм, перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України   та ч. 1   ст. 74 ГПК України    визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного. 
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
23.04.2019 між Міністерством оборони України (замовник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гренландія" (постачальник за договором) укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/3/19/141 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується у 2019 році поставити замовнику продукцію для чищення (39830000-9) (порошок пральний зі зниженим піноутворенням) (порошок пральний безфосфатний "супер-брайт" концентрат (зі зниженим піноутворенням)) (далі - товар), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому договорі. 

Відповідно до пункту 1.2. договору номенклатура товару, передбаченого до поставки за договором, вимог згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання договору, визначаються нижчевикладеною специфікацією. Так, відповідно до специфікації продукція у кількості 80     000 кг вартістю 668     000 грн 00 коп. мала бути поставлена протягом 180 календарних днів з дати укладання договору (в термін до 19.10.2019 включно); продукція у кількості 69 700 кг вартістю 581 995 грн 00 коп. мала бути поставлена протягом 210 календарних днів з дати укладання договору (в термін до 18.11.2019 включно). Ціна товару з ПДВ становить  1 499 994 грн 00 коп. 

Згідно з пунктом 1.5. договору товар постачається партіями, які формуються відповідно до рознарядки Міністерства оборони України, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до пункту 3.1. договору ціна цього договору становить                   1 499  994 грн 00 коп., у тому числі ПДВ 249  999 грн 00 коп.

Пунктом 4.1. договору визначено, що розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 календарних днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар, підписаний керівником та головним бухгалтером постачальника.

Відповідно до пункту 5.3. договору датою поставки товару вважається дата вказана одержувачем замовника у акті приймального контролю якості товару.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.03.2020 (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (пункт 10.1. договору в редакції додаткової угоди від 21.12.2019              № 1). 

Згідно з рознарядкою Міністерства оборони України за специфікацією (додаток № 1 до договору від 23.04.2019 № 286/3/19/141) підприємству сплановано відвантаження продукції для чищення (39830000-9) (порошок пральний зі зниженим ціноутворенням) (порошок пральний безфосфатний "супер-брайт" концентрат (зі зниженим піноутворенням)) у кількості                          149  700 кг, а саме: 
- 80 000 кг протягом 180 календарних днів з дати укладання договору (в термін до 19.10.2019 включно); 
- 69 700 кг протягом  210 календарних днів з дати укладання договору (в термін до 18.11.2019 включно). 

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач поставив, а позивач прийняв товар відповідно до наявних в матеріалах справи підписаних між сторонами актів приймального контролю за якістю:  від 01.11.2019 № 276 у розмірі                    10   000 кг, № 275 у розмірі 20 000 кг,  від 18.11.2019 № 3 у розмірі 30  000 кг,              № 4 у розмірі 20     000 кг, від 03.12.2019 № 8 у розмірі 9   700 кг, № 7 у розмірі 20 000 кг, № 6 у розмірі 20  000 кг, № 5 у розмірі 20 000 кг.
У грудні 2019 року Міністерство оборони України звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" із претензією, в якій вимагало сплатити штрафні санкції (штраф та пеню) у сумі 140  307,05 грн за Договором, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань з поставки товару, яке полягало у простроченні поставки товару, а саме: товар у кількості 30000 штук на суму 300 600,00 грн із запізненням на 17 діб (06.11.2019); 50000 штук на суму 501  000,00 грн із запізненням на 31 добу (20.11.2019); 69700 штук на суму 698 394,00 грн із запізненням на 21 добу (10.12.2019). 
Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача про невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором з поставки товару, у зв`язку з чим Міністерство оборони України вказує на наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі 35   307 грн 47 коп. та 104 999 грн 58 коп. штрафу відповідно до п.7.3.3 договору. 
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача пені та штрафу, які нараховані за несвоєчасне виконання відповідачем, зобов`язань за про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби від 23.04.2019 №286/3/19/141. 
Судом встановлено, що Договір №286/3/19/141від 23.04.2019 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі  Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. 

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Частинами 1 та 2 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. 

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. 

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. 

У відповідності до норм частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з рознарядкою Міністерства оборони України за специфікацією (додаток № 1 до договору від 23.04.2019 № 286/3/19/141) підприємству сплановано відвантаження продукції для чищення (39830000-9) (порошок пральний зі зниженим ціноутворенням) (порошок пральний безфосфатний "супер-брайт" концентрат (зі зниженим піноутворенням)) у кількості                   149  700 кг, а саме: 80  000 кг протягом 180 календарних днів з дати укладання договору (в термін до 19.10.2019 включно); 69 700 кг протягом                              210 календарних днів з дати укладання договору (в термін до 18.11.2019 включно). 

Водночас, як вбачається із наявних в матеріалах актів приймального контролю товару за якістю та оголошень вбачається, що позивачем було поставлено на склад відповідача: 
- від 01.11.2019 № 276 у розмірі 10   000 кг, № 275 у розмірі 20  000 кг,  
- від 18.11.2019 № 3 у розмірі 30   000 кг, № 4 у розмірі 20  000 кг,
- від 03.12.2019 № 8 у розмірі 9 700 кг, № 7 у розмірі 20  000 кг, № 6 у розмірі 20  000 кг, № 5 у розмірі 20  000 кг.
Як вбачається із положень  ст. 629 Цивільного кодексу України  договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно з ч. 1  ст. 612 Цивільного кодексу України  боржник вважається таким, що прострочив, якщо він або загалі не приступив до виконання зобов`язання, або, якщо і приступив, але не виконав його у встановлений договором або законом термін.
Згідно зі      статтею 526 ЦК     зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього      Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини 1      статті 193 Господарського кодексу України.
Відповідач належними та допустимими доказами факту неналежного виконання своїх зобов`язань за спірним договором не спростовано, а матеріали справи їх не містять, відтак суд дійшов висновку, що Товариство не виконано своїх зобов`язань за Договором з поставки товару в обумовлений строк, та відповідач є таким, що прострочив виконання свого зобов`язання за товар, що був поставлений 01.11.2019 та 18.11.2019 у кількості 80  000 з 20.10.2019, за товар, що був поставлений - 03.12.2019 у кількості 69700 з 19.11.2019. 
Відповідно до  ст. 610 Цивільного кодексу України  порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою      статті 612 цього Кодексу     встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Гренландія" не навело обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання.
Сторони, підписуючи Договір, в тому числі відповідач усвідомлював, що кінцевою датою поставки  товару є  19.10.2019 та 18.11.2019 (включно). Матеріали справи не містять зауважень, письмових пропозицій тощо, щодо дати постачання партій товару, тобто відповідач, підписавши спірний договір поставки, погодив всі істотні умови договору.
Разом з тим, матеріали справи також не містять жодних доказів повідомлення відповідачем позивача про виникнення обставин, що перешкоджають виконанню Договору в частині поставки товару та неможливості виконання ним своїх зобов`язань у визначені Договором строки.
Зокрема, матеріали даної справи також не містять жодних доказів вчинення відповідачем дій, передбачених п. 8.2. та    п. 8.3. Договору та в строки, визначені п. 8.2. Договору.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1  статті 3 Цивільного кодексу України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
Згідно зі  статтею 13 Цивільного кодексу України  цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідач, свідомо розуміючи, що не встигне виготовити товар та поставити його позивачу у визначені Договором строки, в той час, як позивач розраховує на одержання такого товару для потреб військових у                         погоджений сторонами строк, Товариство з обмеженою відповідальністю "Гренландія", як добросовісний суб`єкт господарювання, мало негайно повідомити Міністерство оборони України про дані обставини.
Однак, матеріали справи не містять доказів повідомлення Міністерства оборони України про неможливість виконання позивачем своїх зобов`язань у визначений сторонами строк.
Як унормовано частиною 1  статті 96 Цивільного кодексу України  юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і  статтею 193 Господарського кодексу України  встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог  ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, відповідач у встановлений Договором строк свого обов`язку з поставки товару не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) від 23.04.2019 № 286/3/19/141, позивачем нараховано відповідачу 35 307 грн 47 коп. пені та 104 999 грн 58 коп. штрафу.  
Стаття 611 Цивільного кодексу України  передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.
Згідно приписів ч. 1  ст. 549 Цивільного кодексу України  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3  ст. 549 Цивільного кодексу України).
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2  ст. 549 Цивільного кодексу України).
Згідно з нормами ст. 230 Господарського кодексу України  штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
І цивільним, і господарським законодавством допускається можливість забезпечувати виконання зобов`язань таким способом, як пеня.
Господарський кодекс України     не містить поняття пені. Водночас, згідно з ч. 3  ст. 549 Цивільного кодексу України    пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Разом з тим,  господарським законодавством закріплено, що у випадку, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або в кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг)    (ч. 4    ст. 231 Господарського кодексу України).
Тлумачення вказаної норми дозволяє констатувати, що на основі норм господарського законодавства пеня може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, оскільки вона відноситься до штрафних санкцій.
Як наслідок, враховуючи ч. 2  ст. 9 Цивільного кодексу України  та  ч. 2  ст. 4 Господарського кодексу України, що передбачають наявність спеціальних норм, регулюючих господарські відносини, що сторони не позбавлені права у господарському договорі забезпечувати пенею виконання будь-якого зобов`язання.
Водночас, відповідно до ч. 3  ст. 6 Цивільного кодексу України     сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Тлумачення положень ч. 3  ст. 549 Цивільного кодексу України    в аспекті меж свободи договору дає можливість зробити висновок, що сторони у договорі можуть забезпечити за допомогою пені виконання негрошового зобов`язання.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №904/3565/18.
При цьому, слід зазначити, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить  статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі      статтею 549 ЦК України  пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до      статті 230 ГК України     - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17).
Згідно пункту 7.3.3. договору за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1 % від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості товару. 

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна цього Договору становить                       1  499  994,00 грн.
Як достеменно встановлено судом, дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності (стягнення пені та штрафу) відповідно до умов пункту 7.3.3. договору.

Між тим, дослідивши здійснений позивачем розрахунок штрафу, колегія суддів вважає його арифметично вірним, та таким, що здійснений з врахуванням норм чинного законодавства та умов договору, а тому вимоги в цій частині підлягають повному задоволенню у сумі 104 999 грн 58 коп. штрафу. 
Що стосується заявленого до стягнення розміру пені, судом правомірно встановлено, що позивачем невірно визначено період нарахування пені.
Суд, враховуєчи положення статтей 251-255 Цивільного кодексу України, зазначає, що пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, а день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені. (Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі № 927/1091/17).
За перерахунком суду, сума пені за прострочення поставки товару становить 27 913 грн 72 коп., в тому числі:
- 3 607 грн 20 коп. - сума пені, нарахована за період з 20.10.2019 по 31.10.2019 за прострочення поставки товару у кількості 30 000 кг за ціною 300 600 грн 00 коп. (12 діб прострочення);
- 14 529 грн 00 коп. - сума пені, нарахована за період з 20.10.2019 по 17.11.2019 за прострочення поставки товару у кількості 50     000 кг за ціною   501 000 грн 00 коп. (29 діб прострочення);
- 9 777 грн 52 коп. - сума пені, нарахована за період з 19.11.2019 по 02.12.2019 за прострочення поставки товару у кількості 69 700 кг за ціною             698 394 грн 00 коп. (14 діб прострочення).
Отже, позовні вимоги про стягнення пені в сумі 35 307 грн 47 коп. підлягають частковому задоволенню на суму 27 913 грн 72 коп., в частині стягнення 7  393,75 грн пені в позові належить відмовити.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача  пені у розмірі 27 913 грн 72 коп., штрафу у розмірі 104  999 грн 58 коп. 

Аргументи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано належним та допустимх доказів того, що у нього наявне право на стягнення з відповідача штрафу у розмірі 7 відсотків від визначеної сторонами ціни договору, оскільки п.7.3.3 передбачено таке поняття як « 7 відсотків від вартості договору» колегія суддів відхиляє, як безспідставні. При цьому, зазначає, що судом першої інстанції обгурнтовано взято до уваги при обрахунку штрафу п.3.1 договору. 

Твердження скаржника про те, що умови п.7.3.3 суперечать ч.2 ст. 231 ГК України не заслуговують на увагу, зважаючи на таке.

Так, відповідно до частини 2  статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
З викладеного вбачається, що пеня у розмірі 0,1 відсотка може застосовуватись лише якщо інший розмір не передбачено в договорі. В укладеному між сторонами договорі врегульовано, як розмір пені, так і те, що за прострочення поставки товару понад десять днів стягується штраф, а тому посилання відповідача на  порушення статті 231 Господарського кодексу України  відхиляється колегією суддів.
Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Аргументи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, дублюють посилання викладені ним у відзиві на позов та зводяться до переоцінки обставин зазначених місцевим судом, яким надана належна правова оцінка.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції  зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України",       no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка. 
Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації"). 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.
Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на  скаржника. 
Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                       ПОСТАНОВИВ:
1.  Апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/12853/20 залишити без змін. 
3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції. 
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                О.В. Попікова

                                                                                О.О. Євсіков