КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 366/1285/20                                              Головуючий у 1 інстанції: Міланіч А.М.
провадження №22-ц/824/2044/2021                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
24 березня 2021 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В., 
при секретарі: Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» на рішення Бородянського районного суду  Київської області від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Іванківське лісове господарство», треті особи: ОСОБА_2 , служба у справах дітей та сім`ї Іванківської районної державної адміністрації, про визнання наймачем житлового приміщення, зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення, -
 
в с т а н о в и в :
 
У червні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що на підставі розпорядження голови Іванківської райдержадміністрації №113 від 06 квітня 1998 року її батьку ОСОБА_3 на сім`ю в складі трьох осіб (він, дружина ОСОБА_2 і дочка ОСОБА_4 , позивачка у справі) було видано ордер на право зайняття однокімнатної квартири жилою площею 17,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько ОСОБА_3 помер та не встиг оформити документи щодо приватизації вказаної квартири.
На даний час в даній квартирі зареєстровані її мати - ОСОБА_2 , позивачка та її неповнолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначала, що вона звернулась до ДП «Іванківський лісгосп», у господарському віданні якої перебуває вказаний будинок, щодо переоформлення договору найму житла на своє ім`я, однак їй в цьому було відмовлено.
Тому, просила визнати її ( ОСОБА_1 ) наймачем зазначеного житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати відповідача укласти з нею (позивачкою) договір найму даної квартири.
Рішенням Бородянського районного суду  Київської області від 03 листопада 2020 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , наймачем квартири АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ДП «Іванківське лісове господарство» укласти з ОСОБА_1 договір найму квартири АДРЕСА_1 , а також здійснено розподіл судових витрат. 
В апеляційній скарзі ДП «Іванківське лісове господарство» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних  вимог.
Скаргу відповідач обґрунтовував тим, що ОСОБА_3 від 2006 року не працював у лісгоспі, але враховуючи положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших міжнародно-правових документів про права людини, адміністрація та колектив ДП «Іванківський лісгосп» не заперечували проти подальшого проживання ОСОБА_3 у однокімнатній квартирі, договір найму жилого приміщення у письмовій формі з ОСОБА_3 не укладався, а після його смерті ДП «Іванківський лісгосп» не укладав та не має наміру укладати з ОСОБА_1 договору найму жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , так як там ніхто крім ОСОБА_3 постійно не проживав.
Апелянт зазначав, що ним надсилалась відповідь на клопотання (уточнення) позивачки на адресу: АДРЕСА_1 , але лист повернувся з відміткою пошти: «неможливо вручити відсутній адресат».
Посилання суду на те, що позивачка утримує квартиру та те, що її батьки, а в подальшому і вона, сплачували усі комунальні послуги, не відповідають дійсності, оскільки усі громадяни, які проживають в урочищі Березівка у квартирах, які знаходяться на балансі лісгоспу та ті, які вже приватизовані, не сплачували та не сплачують комунальні послуги.
Відповідач також зазначав, що ОСОБА_3 був наймачем однокімнатної квартири, особисто не звертався з клопотанням до ДП «Іванківський лісгосп» щодо передачі до комунальної власності однокімнатної квартири з метою подальшої приватизації. Посилання позивачки на те, що її батько ОСОБА_3 розпочав приватизацію квартири і доручення нею до матеріалів справи копії Технічного паспорту, на думку відповідача, не є підставою вважати, що була розпочата приватизація квартири.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Бородянського районного суду  Київської області від 03 листопада 2020 року без змін.
Зазначає, що суд першої інстанції всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи, рішення суду не містить невідповідності висновків обставинам справи, і суд не допустив порушень норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачка має право на укладення з нею договору найму квартири, але відповідач їй в цьому відмовляє, то суд вірно визнав за необхідне задовольнити позовні вимоги та визнати ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача укласти з позивачкою договір найму даної квартири.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що на підставі розпорядження голови Іванківської райдержадміністрації №113 від 6 квітня 1998 року її (позивачці), батьку ОСОБА_3 на сім`ю в складі трьох осіб (він, дружина ОСОБА_2 і дочка ОСОБА_4 ) було видано ордер на право зайняття однокімнатної квартири жилою площею 17,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.12-14,16-17).
На підставі даного ордеру позивачка та її батьки - ОСОБА_3 і ОСОБА_2 від 17 квітня 1998 року були зареєстровані та проживали у вказаній квартирі, що підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами (т.1, а.с.6-8, 91).
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачки ОСОБА_3 помер і в квартирі залишилась проживати позивачка ОСОБА_1 з малолітньою дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та матір`ю ОСОБА_2 , вони продовжують утримувати дану квартиру і здійснюють ремонтні роботи (т.1, а.с.11, 15, 22, 23, 101, 153, 156-159).
Відповідно до матеріалів справи та що визнається сторонами, спірна квартира перебуває на балансі ДП «Іванківське лісове господарство», є державною власністю та закріплена за вказаним підприємством на праві господарського відання (т.1, 
а.с.43-47, 102, 153).
У квітні та травні 2020 року ОСОБА_1 зверталася до ДП «Іванківське лісове господарство» із заявами щодо укладення з нею (позивачкою) договору найму вищезазначеної квартири та подальшого надання дозволу на приватизацію даної квартири, але відповідач своїми листами від 6 травня 2020 року та 26 травня 2020 року їй в цьому відмовив (а.с.43-47, 102).
За ч.1 ст.4 та ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.61 ЖК УРСР  користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордеру на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Частинами 1-2 ст.106 ЖК УРСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.
Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482-XII державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Так як ордер на квартиру, яка є об`єктом спору, видавався на ім`я батька позивачки ОСОБА_3 , який помер, ОСОБА_1 була членом його сім`ї і вказана в цьому ордері, місце її проживання з моменту заселення і по даний час зареєстроване у даній квартирі, то суд вірно вважав, що позивачка має право на укладення з нею договору найму вказаного жилого приміщення замість попереднього наймача.
Оскільки позивачка має право на укладення з нею договору найму квартири, але відповідач їй в цьому відмовляє, то суд вірно вважав необхідним задовольняючи позовні вимоги, визнати ОСОБА_1 наймачем квартири 
АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача укласти з позивачкою договір найму даної квартири.
Згідно з ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
За правилом ст.121 ЖК службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.
Згідно з ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Відповідно до ст.124 ЖК робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Згідно з ч.1 ст.125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Відповідно до принципів застосування ст.8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
    п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» залишити без задоволення.
Рішення Бородянського районного суду  Київської області від 03 листопада 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 30 березня 2021 року.

Головуючий:  

Судді: