Справа № 462/636/18                                Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/1556/18                Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:20

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря - Брикайло М.В.,
з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 липня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Ліуша А.І., у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ – Л» про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

В лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ – Л» про стягнення коштів.
В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що у серпні 2007 року між нею та ТзОВ «АЙПІЄ-Л» була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу нежитлового приміщення - магазину в торговому центрі по АДРЕСА_1 загальною вартістю 190 000, 00 грн. 24 вересня 2007 року на її вимогу було укладено письмовий попередній договір № 2/ про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку, відповідно до якого відповідач зобов`язувався у строк до 31 грудня 2017 року продати їй за договором купівлі-продажу нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 . Станом на 28 липня 2008 року позивачем було сплачено, а відповідачем отримано кошти в рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення у розмірі 190 000, 00 грн., однак відповідач у строк до 31 грудня 2017 року договір купівлі - продажу нежитлового приміщення не уклав та від виконання своїх обов`язків за цим договором категорично відмовляється. Просила стягнути з відповідача на її користь 190 000, 00 грн. коштів сплачених за договором та 60 800, 00 грн. – 32, 00% пені, а також сплачений судовий збір.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ТзОВ «АЙПІЄ – Л» про стягнення коштів відмовлено за безпідставністю позовних вимог.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 липня 2018 року оскаржив представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального закону. Стверджує, що спочатку суд фактично визнав договір недійсним, а згодом цей же договір визнав таким, що припинив свою дію за домовленістю сторін. Вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та не взяв до уваги, що попередній договір № 2/ від 24.09.2007 року ніким не оспорювався і недійсним не визнавався. Стверджує, що у суду не було жодних правових підстав ставити під сумнів дійсний договір та перевіряти його дійсність за відсутності спору щодо такого. Зазначає, що на час домовленостей між сторонами не було визначено конкретного місця розташування нежитлового приміщення (магазину) у торговому центрі по АДРЕСА_1 , оскільки таке тільки планувалось до будівництва, то у наданому позивачу екземплярі попереднього договору не було зазначено таке конкретне місце, однак воно було вказано відповідачем у квитанції до приходного ордеру № 000429 від 28.07.2008 року із зазначенням платежу «кінцева доплата за м-н на 1-му пов. ТЦ «Україна», S - 19, 0 м.2». Вважає, що враховуючи цей запис, зроблений відповідачем у квитанції до приходного ордеру № 000429 від 28.07.2008 року, можна прийти до висновку, що відповідач підтвердив повну сплату позивачем коштів за нежитлове приміщення, яке мав передати у власність позивачу, в тому числі із зазначенням конкретного місця розташування такого приміщення. Також вважає, що цим записом підтверджено, що свій обов`язок по внесенню коштів позивач виконала. 
Зазначає також, що не виконавши зобов`язання, відповідач зобов`язаний повернути позивачу кошти одержані за попереднім договором. Крім цього, посилається й на те, що зобов`язання мали бути виконані відповідачем до 31.12.2017 року, а тому у зв`язку з відмовою відповідача укласти з позивачем основний договір з відповідача підлягає стягненню 32% (облікова ставка НБУ – 16 % річних) від суми, що була фактично сплачена (190 000, 00 грн.) у розмірі 60800, 00 грн.
Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 липня 2018 року та винести постанову про задоволення позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначив про безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги, у зв`язку з чим просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 липня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У спростування вимог покликається на те, що між ТзОВ «АЙПІЄ-Л» та ОСОБА_3 було укладено протокол про наміри. Сам попередній договір укладений не був, оскільки сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, а саме, яке приміщення є предметом продажу, за яку ціну воно має бути продане і в які строки. Якщо припускати, що 24.09.2007 року був укладений попередній договір, а не протокол про наміри, то у сторін наявний не обов`язок у доведеності його дійсності, а право на визнання його дійсним. 
Вважає також, що після правонаступництва, станом на 01.11.2011 року між ОСОБА_3 та ТзОВ «АЙПІЄ-Л» не було жодних невиконаних зобов`язань за будь-якими правочинами, які укладались до цього моменту. 
Зазначає, що внесені кошти стосувались договорів оренди та мали три цільових призначення: щомісячна орендна плата; компенсація за спожиті комунальні послуги; компенсація орендодавця на облаштування об`єкту нерухомості. 
Стосовно платіжних документів, квитанцій до прибуткового касового ордера від 22.08.2007 року та від 28.07.2008 року на суму 153 000 грн. та 8 175 грн., зазначає, що такі призначались для пристосування орендованого приміщення до торгівельної діяльності, а саме встановлення охоронної та пожежної сигналізації, рекламної вивіски, монтаж електроприладів, декоративної стелі, замощення підлоги керамічною плиткою та ряду інших будівельно-монтажних робіт, які здійснювались виключно з ініціативи позивача. Окрім того, квитанції до прибуткового касового ордеру з аналогічним призначенням платежу по аналогічній справі вже були предметом дослідження Господарським судом Львівської області у справі №914/1836/15, в результаті чого було встановлено, що сплачені кошти були спрямовані на організацію робочого місця підприємця. 
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий – Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішенгня, що оскаржується.        
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників смправи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. 
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає. 
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно попереднього договору №2/ про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку від 24 вересня 2007 року, ТзОВ «АЙПІЄ-Л» зобов`язалось продати, а позивач ОСОБА_3 купити у строк до 31 грудня 2017 року нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачем долучені до матеріалів справи квитанції: № 1731 від 22 серпня 2007 року на суму 153 000 грн. з призначенням 1-ший внесок в оплату магазину на 1 пов. в новій ц/а; № АІРІ/00581 від 11 січня 2008 року на суму 28 825 грн. з призначенням - внесок з магазин; № 000429 від 28 липня 2008 року на суму 8 175 грн. з призначенням - кінцева доплата за магазин на 1 пов. ТЦ «Україна», S-19,0 м.кв.
Сторони не заперечують, що між ними укладались наступні договір оренди нежитлового приміщення від: 01 лютого 2008 року, 01 листопада 2009 року, 01 листопада 2010 року; 01 листопада 2011 року.
29 жовтня 2012 року ОСОБА_3 подано заяву з проханням переоформити договір оренди на магазин № НОМЕР_1 в ТЦ «Україна» на ОСОБА_3 .
З 01 листопада 2012 року наступні договори оренди на магазин № НОМЕР_1 укладались між відповідачем та ОСОБА_4 , а саме: договір оренди нежитлового приміщення від 01 листопада 2012 року; договір оренди нежитлового приміщення від 01 листопада 2013 року; договір оренди нежитлового приміщення від 01 листопада 2014 року; договір оренди нежитлового приміщення від 01 липня 2016 року; договір оренди нежитлового приміщення від 01 листопада 2016 року.
Позивачем надано копії квитанцій, відповідно до яких нею в період з травня 2009 року по січень 2012 року було сплачено орендні платежі та послуги охорони в ТЦ «Україна».
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені заявлених позовних вимог виходив з того, щоміж сторонами ОСОБА_3 та відповідачем ТзОВ «АЙПІЄ-Л» припинені договірні відносини, зокрема, щодо попереднього договору №2/ про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку від 24 вересня 2007 року, що стверджується п. 12.2. договору оренди нежитлового приміщення від 01 листопада 2012 року, п. 12.2. договору оренди нежитлового приміщення від 01 листопада 2013 року, п. 12.4. договору оренди нежитлового приміщення від 01 листопада 2014 року, п. 12.2. договору оренди нежитлового приміщення від 01 липня 2016 року, п. 13.2. договору оренди нежитлового приміщення від 01 листопада 2016 року та крім того, такий попередній договір не містить жодних істотних умов договору, що є неприпустимим.
Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. 
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
В п.8 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладенимиправочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК.
З попереднього договору №2/ про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку від 24 вересня 2007 року вбачається, що він не містить такі істотні умови, як: місце знаходження об`єкту, його площа, вартість об`єкту відчуження, строки оплати.
Відповідач не заперечує, що даний договір був укладений на вимогу позивачки, оскільки останньою було проведено оплату в сумі 153 000 грн. згідно квитанції № 1731 від 22 серпня 2007 року з призначенням 1-ший внесок в оплату магазину на 1 пов. в новій ц/а, проте наголошує, що такий не містить істотних умов.
На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що як юридичний факт попередній договір №2/ про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку від 24 вересня 2007 року не відбувся, а документ, який сторони оформили у вигляді договору, не породжує для його сторін цивільних прав та обов`язків, на досягнення яких було спрямовано їх волевиявлення при його підписанні.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
За змістом частини першої статті 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що кошти отримані відповідачем по квитанціях № 1731 від 22 серпня 2007 року на суму 153 000 грн., № АІРІ/00581 від 11 січня 2008 року на суму 28 825 грн., № 000429 від 28 липня 2008 року на суму 8 175 грн. набуті ним без достатніх правових підстав.
Безпідставним є і висновок суду першої інстанції, що з 01 листопада 2012 року згідно заяви позивача ОСОБА_3 від 29 жовтня 2012 року, відбулось правонаступництво цивільно-правових відносин між позивачем та її сином ОСОБА_4 , з яким відповідачем укладались договори оренди нежитлового приміщення в період з 01 листопада 2012 року по 01 листопада 2016 року, оскільки такий не гуртується на вимогах закону.
Необхідно зазначити, що між ОСОБА_3 та ТзОВ «АЙПІЄ-Л» останній договір оренди був укладений 10.11.2010 року зі строком дії до 31.10.2011 року.
В той же час, що ні подана ОСОБА_3 заява від 29 жовтня 2012 року, ні п. 12.2. договору оренди нежитлового приміщення від 01 листопада 2012 року сторонами якого є ТзОВ «АЙПІЄ-Л» та ОСОБА_4 не є доказом будь-якого правонаступництва останнього, щодо прав та зобов`язань ОСОБА_3 .
При цьому колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що будь-які тристоронні договори між ОСОБА_3 , ТзОВ «АЙПІЄ-Л» та ОСОБА_4 не укладались.
Не можна погодитись і з висновком суду першої інстанції, що без укладення основного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення у позивача не виникало жодних зобов`язань, а оскільки в жодній із квитанції не зазначено на виконання якого договору чи домовленості вносились відповідні кошти в касу та на рахунок відповідача, то такі кошти призначались для пристосування орендованого приміщення до торгівельної діяльності, оскільки такий зроблений на припущеннях, не ґрунтується на законі та належних доказах.
Колегія суддів не приймає до уваги твердження відповідача, що докази про те, що сплачені позивачкою кошти по квитанціях № 1731 від 22 серпня 2007 року на суму 153 000 грн., № АІРІ/00581 від 11 січня 2008 року на суму 28 825 грн., № 000429 від 28 липня 2008 року на суму 8 175 грн. призначались для пристосування орендованого приміщення до торгівельної діяльності, знищенні, оскільки відповідачем не надано, як доказ укладення з ОСОБА_3 договорів, якими б врегульовувались правовідносини, щодо пристосування орендованого приміщення до торгівельної діяльності, а з Акту № 1 від 01.06.2017 року не вбачається, що такі знищувались.
Необхідно зазначити, що відповідачем заяв про застосування строків позовної давності не заявлялось. 
На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме, в сумі 190 000, 00 грн. 
Оскільки позовна вимога щодо стягнення 32,00% пені в сумі 60 800,00 грн. обґрунтована п. 6 попереднього договору №2/ про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку від 24 вересня 2007 року, то така з вище перелічених підстав до задоволення не підлягає.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню;порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 задовольнити частково, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог, а саме, про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ – Л» на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 190 000 грн. 00 коп. У задоволенні позовної вимоги про стягнення 32, 00% пені в сумі 60 800,00 грн., слід відмовити з підстав викладених вище. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи викладене з Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ – Л» на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути 1 900 грн. 00 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 2850 грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги. 

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ – Л» про стягнення коштів задовольнити частково. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ – Л» на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 190 000 грн. 00 коп. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ – Л» на користь ОСОБА_3 1 900 грн. 00 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 2850 грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.  
       Повний текст постанови складений 10 червня 2019 року. 

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.