КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 760/9828/20
номер провадження: 22-ц/824/606/2021 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Браніцького Олександра Миколайовича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 вересня 2020 року у складі судді Дубас Т.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна,
В С Т А Н О В И В :
У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила встановити факт проживання її з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 14 січня 2016 року по 03 березня 2018 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль NISSAN, модель X-TRAIL,2017 року випуску,  державний номерний знак (далі - д.н.з.)НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю сторін стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію половини вартості квартири АДРЕСА_1 , у сумі 928 946 грн 50 коп., а також стягнути грошову компенсацію половини вартості автомобіля NISSAN, модель X-TRAIL, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , у сумі 286 020 грн 00 коп.
Також позивачка ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення вказаного вище позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 ,  а також на автомобіль NISSAN, модель X-TRAIL, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , які належать ОСОБА_1 , із забороною відчуження автомобіля.
Заява про забезпечення позову мотивована тим, що за час спільного проживання однією сім`єю за рахунок спільних коштів відповідачем 13 лютого 2017 року була придбана трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка є їх спільною сумісною власністю. Згідно висновку експертної оцінки ринкова вартість квартири становить 1 857 893 грн 00 коп. Також зазначала, що за час спільного проживання однією сім`єю сторонами за рахунок спільних коштів 28 лютого 2018 року був придбаний автомобіль NISSAN, модель X-TRAIL, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Згідно висновку експертної оцінки ринкова вартість вказаного автомобіля становить 572 040 грн 00 коп. 
Вказувала, що право власності на спірну квартиру та спірний автомобіль зареєстровано на ім`я відповідача, а тому він може відчужити дане майно на користь третіх осіб, що утруднить або унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення її позову.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 вересня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на належні ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та  автомобіль NISSAN, модель X-TRAIL, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 . 
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Браніцький О.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, посилаючись неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачкою ОСОБА_2 не надано доказів, які б підтверджували обставини, наведені у заяві про забезпечення позову. Вказує, що посилання позивачки на те, що відповідач не визнає спірну квартиру та спірний автомобіль спільним майном сторін, не є обставиною, яка б свідчила про необхідність вирішення питання щодо вжиття заходів забезпечення позову. Зазначає, що у справі відсутні докази того, що на спірне майно може розповсюджуватися режим спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що суд першої інстанції не обґрунтував висновків про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, пославшись лише на загальні норми процесуального права та доводи заявника. Також вказує, що заява про забезпечення позову не відповідає вимогам щодо змісту та форми заяви про забезпечення позову, які визначені у ст.151 ЦПК України. Крім того зазначає, що суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування зустрічного забезпечення з власної ініціативи, оскільки заява про забезпечення позову не містить пропозицій щодо зустрічного забезпечення, а також  доводів про відсутність підстав для такого зустрічного забезпечення, що свідчить про порушення судом норм процесуального права. 
Позивачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що незабезпечення позову утруднить або унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення її позову. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що предметом спору є встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, на яке позивачка просить накласти обтяження з метою виконання рішення суду у разі задоволення її вимог. Застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист права та інтересів позивачки, а невжиття таких заходів забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову, відповідач зможе здійснити відчуження  спірного майна, що призведе до обмеження прав позивачки на ефективний судовий захист її прав. Суд зазначив, що накладення арешту на спірне майно до вирішення спору по суті, є співмірним заходом забезпечення позову із заявленими позовними вимогами. Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Матеріали справи не містять доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.
Такі висновки суду є правильними й такими, що відповідають обставинам справи й вимогам закону. 
Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі  № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).
У постанові від 05 лютого 2020 року справі № 490/3925/19 (провадження № 61-13546св19) Верховний Суд дійшов висновків, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.
Також Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 640/13156/18 (провадження № 61-7314св19) зробив правовий висновок, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер. Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів. При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З матеріалів справи вбачається, що уквітні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила встановити факт її проживання з відповідачем  однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 14 січня 2016 року по 03 березня 2018 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль NISSAN, модель X-TRAIL,2017 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю сторін стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію половини вартості квартири АДРЕСА_1 , у сумі       928 946 грн 50 коп., а також стягнути грошову компенсацію половини вартості автомобіля NISSAN, модель X-TRAIL, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , у сумі 286 020 грн 00 коп.
Тобто, предметом спору є встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.
Таким чином  вид забезпечення позову, який просила застосувати позивачка, а саме, накладення  арешту на спірну квартиру та спірний автомобіль, що належать ОСОБА_1 , відповідає позовним вимогам.
Колегія суддів вважає, що при вжитті заходів забезпечення даного позову, судом першої інстанції обґрунтовано враховано зміст позовних вимог, співмірність вжитих заходів із позовними вимогами та вид забезпечення позову (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
У заяві про забезпечення позову ОСОБА_2 відповідно до положень ст.153 ЦПК України надала належне та переконливе обґрунтування існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди її правам, яка полягає в можливому відчужені спірного майна третім особам до ухвалення рішення в даній справі, необхідності докладання значних зусиль та витрат для захисту цих прав, свобод та інтересів у майбутньому.
За формою і змістом заява ОСОБА_2 про забезпечення позову відповідає вимогам, які визначені у ст.151 ЦПК України. 
Колегія суддів враховує, що застосування обраного позивачем заходу забезпечення позову направлено, насамперед, на забезпечення дійсної ефективності судового захисту та упередження можливості додаткового порушення його прав та законних інтересів. Застосування такого заходу забезпечення позову не порушує прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб. 
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та спірний  автомобіль.
Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження дійсного наміру відповідача відчужити спірне майно не заслуговують на увагу, оскільки забезпечення позову у цьому спорі спрямоване на виконання можливого рішення суду про задоволення позову, крім того, вжите забезпечення є співмірним заявленим позовним вимогам та не порушує прав учасників спору. 
Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2020 року у справі №643/8176/19 (провадження № 61-6814св20).
Твердження  апеляційної скарги про те, що у справі відсутні докази того, що на спірне майно може розповсюджуватися режим спільної сумісної власності подружжя, не приймається апеляційний судом до уваги, оскільки під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (див. постанову Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі №643/8176/19 (провадження   № 61-6814св20)).
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що заява про забезпечення позову не містить пропозицій щодо зустрічного забезпечення, а також доводів про відсутність підстав для такого зустрічного забезпечення, однак суд в порушення норм процесуального права з власної ініціативи вирішив питання щодо відсутності підстав длязастосування зустрічного забезпечення, то вони не заслуговують на увагу з таких підстав. 
Відповідно до ч.1 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).
Правовий аналіз вказаної норми закону свідчить про те, що суд не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, а має лише право на застосування зустрічного забезпечення.
Разом з тим, ч.3 ст.154 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:
1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або
2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Тобто, з`ясування судом наявності чи відсутності підстав для застосування зустрічного забезпечення під час вирішення заяви про забезпечення позову, у якій не міститься пропозицій щодо зустрічного забезпечення, не суперечить положенням ст.154 ЦПК України.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,  на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.         
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,  
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Браніцького Олександра Миколайовича - залишити без задоволення.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий 
 
Судді: