ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

21 січня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/3183/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого  судді  Дурасової Ю.В.,
        суддів:                              Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
                    розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року в адміністративній справі № 340/3183/20 (головуючий суддя  Пасічник Ю.П.)
за позовом   ОСОБА_1  до відповідача  Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області про визнання протиправною і скасування вимоги,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до відповідача Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску №Ф-140645-52 від 13.11.2019 в сумі 26539,26 грн.
Позов обґрунтовано тим, що дійсно з 13.11.2002 р. був зареєстрований як фізична особа-підприємець. В 2004 р подав до податкової інспекції та міськвиконкому документи про припинення підприємницької діяльності та з 2004р. підприємницьку діяльність не здійснював, доходу не отримував. Після отримання оскарженої вимоги, позивач в грудні 2019 року припинив підприємницьку діяльність та одночасно звернувся до відповідача з приводу списання заборгованості у зв`язку з тим що з 2004 року підприємницьку діяльність не здійснював, доходу не отримував.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року позов задоволено:
- визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску №Ф-140645-52 від 13.11.2019 в сумі 26 539,26 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що Верховною Радою України 13 травня 2020 року прийнято Закон України № 592-IX «Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників», яким  розділ VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» доповнено пунктом 9-15 (набрав чинності 03.06.2020р.) такого змісту (в редакції закону від   14.07.2020 р. № 786-IX): «Підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на 3 червня 2020 року з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини 1 статті 4 цього Закону, за період з 1 січня 2017 року до 3 червня 2020 року, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання протягом 90 календарних днів з 3 червня 2020 року…». Заборгованість позивача з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування виникла у період з 2017 – 2019 роки, тобто період охоплений абз. 1 п. 9-15  розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Суд першої інстанції зазначив, що з огляду  на вказані зміни в законодавстві, а також, що позивач припинив підприємницьку діяльність 03.12.2019, нарахований борг з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування підлягав списанню. Разом з тим зауважив,  Законом України від 13 травня 2020 року № 592-IX скасовується відповідальність фізичної особи за несвоєчасну сплату зобов`язання з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а тому підлягають застосуванню положення ст. 58 Конституції України щодо зворотної дії в часі нормативно-правових актів.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, зазначає, що позивач не припинивши діяльність, відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» повинен сплачувати єдиний соціальний внесок незалежно від його фінансового стану. Щодо списання заборгованості відповідач зазначив, що норми Закону України від 13.05.2020р. №592-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. №2464-VІ щодо усунення дискримінації за колом платників», який офіційно опублікований 02.06.2020р. та набирає чинності 01.01.2021, внесено зміни до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VІ, крім п. 5 розділу 1 Закону №592, що набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування та яким врегульовано питання списання суми недоїмки а також штрафів, пені за період з 01.01.2017р. по 03.06.2020р. Зважаючи на те, що позивач припинив підприємницьку діяльність лише 03.12.2019р., норми Закону №592 на нього не розповсюджуються, оскільки вказані норми не мають зворотної дії в часі.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Розгляд справи здійснюється в  порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що в період з 13.11.2002 по 03.12.2019 позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на обліку у відповідача (а.с. 31-33).
Відповідно до інтегрованої картки платника податків (позивача) 13.11.2019 року відповідачем сформовано та направлено позивачеві вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-140645-52 щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 26 539,26 грн. (а.с. 23, 25, 26).
Позивач вважає вимогу відповідача про страту боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 26 539,26 грн. протиправною.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. №2464-VІ, норми  Закону України від 13.05.2020р. №592-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», норми Податкового кодексу України.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. №2464-VІ та норми Податкового кодексу України.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№ 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) – це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
В силу статті 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№ 2464-VI) дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. 
Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим  Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Виключно Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначаються: 
- принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; 
- платники єдиного внеску; 
- порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; 
- розмір єдиного внеску; 
- орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; 
- склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; 
- порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№2464-VI) визначено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: 
- підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до абзаців 1, 2  пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№2464-VI) (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Натомість відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№2464-VI) не врегульовано. 
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. 
При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме для досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Таким чином, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. 
В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
З урахуванням вищевикладеного, тлумачення норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№2464-VI) щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (але господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, фактично спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. 
Вказані правові висновки висловлені в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.12.2019р. у справі №440/2149/19.
Відповідно до п. 1 підрозділу 1 розділу ІІ Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Мінфіну України від 07.04.2016р. №422 з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються інтегровані картки платника за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.
Відповідно до інтегрованої картки платника податків (позивача), 13.11.2019 року відповідачем сформовано та направлено позивачеві вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-140645-52 щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 26539,26 грн. (а.с.23, 25, 26).
Водночас, матеріалами справи підтверджується, що позивач протягом періоду 2017р. – 03.12.2019р. перебування у статусі фізичної особи-підприємця та був у трудових відносинах (був найманим працівником) з роботодавцями (а.с. 19):
- 2018 (травень-липень) – фермерське господарство «Ольхова Дмитра Сергійовича» (код ЄДРПОУ 22217929);
- 2019 (квітень) – управління соціального захисту населення Кропивницької районної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 03197730).
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що протягом періоду перебування у трудових відносинах з вказаними роботодавцями, позивачу (як працівнику) роботодавцями нараховувалась заробітна плата та сплачувались страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується роздруківкою реєстру застрахованих осіб Державної реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.19).
Слід зазначити, що в силу норм Податкового кодексу України, «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону (п.п. 14.1.195 п.14.1 ст.14 ПК У).
При цьому, відомостей щодо перебування позивача у трудових відносинах (з дати набрання чинності змін до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI – 01.01.2017р.) за період 2017р.; січень-квітень, серпень-грудень 2018р.; 2019р., а отже і сплати роботодавцем страхових внесків, позивачем не надано, як і не надано доказів самостійної сплати страхових внесків, що вказує на обов`язок їх сплати саме позивачем.
Водночас, вимога відповідача №Ф-140645-52 від 13.11.2019 зазначає, що станом на 31.10.2019 року недоїмка (заборгованість зі сплати єдиного внеску) становить 26 539,26грн. (а.с. 8). Однак вказана вимога не зазначає за який саме період (до 31.10.2019 року) нарахована вказана недоїмка.
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 % до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
21.12.2016р. Верховна Рада України ухвалила Закон «Про Державний бюджет України на 2017 рік» № 1801-VIII. Прийнятим Законом з 01.01.2017 р. установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 3 200 грн. Тож мінімальний страховий внесок у 2017 році становив 704 грн.
Таким чином, протягом 2017р. позивач мав сплатити страховий внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 8448 грн. (704 грн. х 12 місяців).
07.12.2017 р. Верховна Рада України ухвалила Закон «Про Державний бюджет України на 2018 рік» №7000. Прийнятим Законом з 01.01.2018 р. установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 3 723 грн. Тож мінімальний страховий внесок у 2018 році становив 819,06 грн.
Позивач за період січень - квітень та серпень-грудень 2018р. мав сплати страховий внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 7371,54 грн. (819,06 грн. х 9 місяців).
23.11.2018 р. Верховна Рада України ухвалила Закон «Про Державний бюджет України на 2019 рік» №2629-VIII. Прийнятим Законом з 01.01.2019 р. установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 4173 грн. Тож мінімальний страховий внесок у 2019 році становив 918,06 грн.
Таким чином, Позивач за період січень - березень та квітень-грудень 2019р. мав сплати страховий внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 10 098,06 грн. (918,06 грн. х 11 місяців).
Отже, загальна сума боргу по сплаті страхового внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 2017р. по 2019р. становить 25 917,60 грн.
Разом з тим, Верховною Радою України 13 травня 2020 року прийнято Закон України № 592-IX «Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників», яким  розділ VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» доповнено пунктом 9-15 (набрав чинності 03.06.2020р.) такого змісту (в редакції закону від    14.07.2020 р. № 786-IX):
«Підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на 3 червня 2020 року з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 1 січня 2017 року до 3 червня 2020 року, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання протягом 90 календарних днів з 3 червня 2020 року:
а) платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 1 січня 2017 року до 3 червня 2020 року. Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше;
б) платниками, зазначеними у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, - до податкового органу за основним місцем обліку заяви про зняття з обліку як платника єдиного внеску та звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 1 січня 2017 року до 3 червня 2020 року. Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що вимога відповідача від 13.11.2019 №Ф-140645-52 зазначає, що недоїмка нарахована станом на 31.10.2019 року.
Отже, недоїмка, зазначена в вимозі №Ф-140645-52 підпадає під дію норми вищевказаного Закону: «Підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на 3 червня 2020 року..», оскільки не сплачена станом на вказану дату. 
Після отримання у встановленому законом порядку відповідних відомостей від державного реєстратора або заяви про зняття з обліку як платника єдиного внеску та за умови подання платником єдиного внеску зазначеної звітності (якщо відповідна звітність не була подана раніше) податковий орган протягом 15 робочих днів проводить камеральну перевірку, за результатами якої приймає рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені або вмотивоване рішення про відмову списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені.».
Матеріалами справи підтверджується, що заборгованість позивача з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування виникла у період з 2017р. – 2019р., тобто охоплений період абз. 1 п. 9-15 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Зважаючи на вказані зміни в законодавстві, а також враховуючи той факт, що позивач припинив підприємницьку діяльність 03.12.2019р., звертався із заявою до відповідача про списання боргу (а.с.7), нарахований борг з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування підлягав списанню.
При цьому висновки відповідача, що норми Закону України від 13 травня 2020 року №592-IX не мають зворотної дії в часі є необґрунтованими зважаючи на те, що вказаною нормою Закону скасовується відповідальність фізичної особи за несвоєчасну сплату зобов`язання з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а тому підлягають застосуванню положення ст. 58 Конституції України щодо зворотної дії в часі нормативно-правових актів.          Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому можуть бути підставою для його скасування.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Керуючись ст.  241-245,  250,  315,  317,  321,  322    КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області – залишити без задоволення. 
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 21.01.21.
   
Головуючий  суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова