ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/25083/19	Головуючий у 1-й інстанції Грицай К.М. 	
Провадження № 22-ц/817/36/21 	Доповідач - Міщій О.Я.	
Категорія - 304090100 	  	

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2021 року         м. Тернопіль
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:
головуючого - Міщій О.Я. 
суддів -  Ходоровський М. В., Шевчук Г. М., 
секретар с/з - Іванюта О.М. 
з участю — представника акціонерного товариства “Альфа — Банк” адвоката Панченка Д. В., представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Горби В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Тернополі цивільну справу № 607/25083/19 за апеляційною скаргою акціонерного товариства “Альфа — Банк”, в інтересах якого діє представник — адвокат Панченко Дмитро Вікторович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.07.2020 року за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ “Альфа — Банк”, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору — державний реєстратор Білобожницької сільської ради Чортківського району, Тернопільської області Іванісік Сергій Васильович про скасування реєстраційного запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що згідно кредитного договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 770/11-449 від 26.06.2006 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку “Укрсоцбанк” (правонаступником якого є АТ “Альфа-Банк”) та ОСОБА_3 , останній отримав кредит в сумі 61850 доларів США.
Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 26.06.2006 року між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № 770/12-423, згідно умов якого іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно — трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,1 кв. м., яка належить іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності. Зобов`язання за кредитним договором не виконувались належним чином та станом на 20.06.2018 року виникла заборгованість, загальний розмір якої становить 144169,56 доларів США.
Позивачі зазначили, що рішення державного реєстратора від 18.04.2019 року про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за відповідачем є незаконним, оскільки реєстрація переходу права власності до АТ «УкрСоцбанк» проведена суб`єктом державної реєстрації прав з порушенням встановленого порядку та під час дії мораторію на примусове звернення стягнення на квартиру.
Посилаючись на незаконність указаного рішення державного реєстратора, просили скасувати реєстраційний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 31231661 від 16.04.2019 року, вчинений державним реєстратором про реєстрацію квартири по АДРЕСА_2 за АТ «УкрСоцбанк».
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 07.11.2019 року вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони АТ «УкрСоцбанк» вчиняти правочини, спрямовані на відчуження квартири АДРЕСА_1 та заборонено всім суб`єктам державної реєстрації прав, в тому числі державним реєстраторам, вчиняти будь-які реєстраційні дії, спрямовані на перехід права власності на указану квартиру.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 09.07.2020 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ «Альфа банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - державний реєстратор Білобожицької сільської ради Чортківського району, Тернопільської області Іванісік С.В. про скасування реєстраційного запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно — задоволено. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційний запис про право власності №31231661 від 16.04 2019 року, проведений державним реєстратором Білобожницької сільської ради Чортківського району, Тернопільської області Іванісік С.В. про реєстрацію права приватної власності за АТ «УкрСоцбанк» (код ЄДРПОУ 00039019) на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто із АТ «Альфа банк» в користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 741,20 грн. Стягнуто із АТ «Альфа банк» в користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 741,20 грн. Стягнуто з АТ «Альфа банк» в дохід держави судовий збір в сумі 54,40 грн.
Не погодившись із вказаним рішенням, АТ “Альфа — Банк”, в інтересах якого діє представник — адвокат Панченко Д.В., подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, постановивши нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Представник банку вказав, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки спосіб реєстрації права власності на підставі добровільно погодженого сторонами іпотечного застереження проводиться в позасудовий спосіб, тоді як Закон України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті” передбачає примусове стягнення нерухомого житлового майна на підставі рішення суду, а відтак зазначений закон не може бути застосований до спірних правовідносин. 
Крім цього, позивачами не надано доказів того, що спірна квартира використовується як місце їх постійного проживання, а також не подано доказів відсутності у позивачів іншого житла.
Також, представник АТ “Альфа — Банк” вказує, що судом не враховано практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, що зумовило неправильне вирішення спору. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши пояснення представника АТ “Альфа-Банк” адвоката Панченка Д.В., який доводи апеляційної скарги підтримав, пояснення представника позивачів — адвоката Горби В.В., який вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи та доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про порушення прав ОСОБА_1 , ОСОБА_2 внаслідок неправомірного проведення державної реєстрації права власності на квартиру за АТ “Альфа-Банк” всупереч вимогам Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”. Однак, суд при виборі способу захисту порушеного права позивачів неправильно застосував норми матеріального права, а саме частину 3 статті 26 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”.
Судом установлено, що 26.06.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство “Альфа-Банк”, та ОСОБА_3 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 770/11-449, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності в сумі 61850 доларів США зі сплатою 14% річних та кінцевим терміном погашення до 2023 року.
26.06.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, згідно якого вони передали в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту №770/11-449 від 26.06.2008 року трикімнатну квартиру, загальною площею 68,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.09.1997 року, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації. Внаслідок укладення цього договору накладається заборона на відчуження предмету іпотеки (п. 1.11). 
За умовами іпотечного договору, зокрема, п.п.2.4.3 п.2.4, п.4.1, пп.4.5.3 п.4.5, іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки одним із визначених договором способів, в тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Як видно з матеріалів справи, позичальник ОСОБА_3 належно не виконував умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків, тому станом на 20.06.2018 року утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 144169,56 доларів США.
АТ «Укрсоцбанк» звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки.
16.04.2019 року державний реєстратор Білобожницької сільської ради Чортківського району Іванісік С.В. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності за АТ «Укрсоцбанк» на квартиру за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 83, т.1).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору), іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Згідно п.п. 1,2 пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року (в редакції, що діяла станом на листопад 2019 року), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подається:
копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). 
18.01.2019 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ “БІЗНЕС АССІСТ ” виконано оцінку вартості предмета іпотеки — квартири, що знаходиться по АДРЕСА_2 , ринкова вартість якої, без урахування ПДВ, становила 975396 гривень.
Для здійснення реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» представник товариства надав державному реєстратору наступні документи: повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 26.06.2018 року (а.с. 84); рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення від 26.06.2018 року (вручені іпотекодавцям в межах строку, визначеного статті 35 Закону України “Про іпотеку” та п.п. 1,2 пункту 61 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127); договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 770/11-449 від 26.06.2008 року; іпотечний договір від 26.06.2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. 
Разом з тим, судом першої інстанції установлено, що державну реєстрацію права власності на квартиру по АДРЕСА_2 за АТ «Укрсоцбанк», згідно рішення державного реєстратора, індексний номер 46526155, здійснено без урахування вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Так, 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки), споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Закон України «Про іпотеку» визначає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем є одним із видів примусового стягнення, на яке поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а, а в постанові від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла такого ж висновку, вважаючи, що підстави для відступу від цього правового висновку відсутні.
З матеріалів справи вбачається, що трикімнатна квартира АДРЕСА_3 використовується як постійне місце проживання майнових поручителів - позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що стверджується довідкою зареєстрованих у житловому приміщенні від 25.09.2019 року № 3068, виданою ПП “Загребеля”, відповідними відмітками в будинковій книзі та отриманням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 упродовж часу розгляду справи судової кореспонденції за адресою спірної квартири (а.с. 16-21, 60-61, 172, 174, 247-248 ).
Зазначене житло передане в іпотеку на забезпечення споживчого кредиту, наданого в іноземній валюті (п. 1.2 кредитного договору №770/11-449 а.с. 95-98).
Позивачі не мають у власності іншого нерухомого житлового майна, що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 185367829 від 18.10.2019 року (а.с. 24). При цьому слід врахувати, що у Державному реєстрі зазначені відомості про наявність нерухомого майна у інших фізичних осіб на прізвище, ім”я та по-батькові ОСОБА_2 , однак вказані відомості не стосуються позивачки, що підтверджується відсутністю у реєстрі вказівки про її ідентифікаційний код. З цього приводу представник ОСОБА_2 адвокат Горба В.В. пояснив в апеляційному суді, що у власності позивачки є тільки єдине житло — частина спірної квартири по АДРЕСА_2 .
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позивачі не подали доказів того, що вони не мають у власності іншого нерухомого житлового майна і про те, що вони фактично проживають у спірній квартирі. Отже, суд встановив наявність усіх умов, передбачених статтею 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», за яких житлове приміщення — предмет іпотеки не може бути примусово відчужене в порядку статті 36 Закону України “Про іпотеку”. Про необхідність встановлення цих умов зазначено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.102018 року у справі №369/382/17 та від 10.04.2019 року у справі № 726/1538/16-ц.
При таких обставинах, суд дійшов вірного висновку про те, що спірна квартира в даному випадку не може бути предметом примусового стягнення, в тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ “Альфа-Банк”, як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 770/11-449 від 26.06.2006 року, укладеного в іноземній валюті, оскільки на правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Отже, у державного реєстратора були підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ “Альфа-Банк”.
Разом з тим, спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 , ОСОБА_2 шляхом скасування реєстраційного запису про право власності № НОМЕР_1 від 16.04.2019 року не відповідає чинному законодавству в сфері реєстрації речових прав.
Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припинення порушення, а також встановлює механізм відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечить принципу верховенства права.
На час звернення з даним позовом була чинною редакція статті 26 Закону України № 1952 “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, якою передбачено захист порушених прав ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у спосіб, що був визначений в позовній заяві, тобто шляхом скасування реєстраційного запису про право власності.
Разом з тим, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020), відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Зміст зазначеної правової норми свідчить про те, що на відміну від частини 2 статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Тобто, з 16.01.2020 року, на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права.
Разом з тим, суд вказані зміни до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” не врахував, тому помилково зазначив про необхідність застосування такого способу судового захисту, який не зможе забезпечити позивачам відновлення порушеного права, а значить не спроможний надати особі ефективний захист її права.
Враховуючи вказане, рішення суду щодо скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційного запису про право власності №31231661 від 16.04 2019 року є необґрунтованим, тому підлягає до скасування.
Вказана правова позиція узгоджується із постановою Верховного суду від 23.06.2020 року у справі № 922/2589/19.
Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом
Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Як видно із змісту позовної заяви, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказували на незаконність рішення державного реєстратора Білобожницької сільської ради — Іванісіка С.В. від 18.04.2019 року, індексний номер № 46526155, запис про який просили скасувати. Однак, суд відповідно до частини 5 статті 12 ЦПК України не сприяв учасникам справи в реалізації їхніх прав і не роз”яснив позивачам їх право щодо визначення ефективного способу захисту порушеного права згідно вимог закону.
Під час розгляду справи в апеляційному суді представник ОСОБА_1 і ОСОБА_2 пояснив, що в даний час після змін, внесених у законодавство, ефективним способом захисту прав позивачів є скасування рішення державного реєстратора, а не скасування реєстраційного запису про право власності.
На думку колегії суддів, у даному випадку ефективним способом захисту порушеного права є рішення суду про скасування рішення державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка С.В. №46526155 від 18.04.2019 року про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за акціонерним товариством “Альфа-Банк”.
Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу акціонерного товариства “Альфа — Банк” слід задовольнити частково, скасувавши рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09.07.2020 року в частині задоволення позову про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційного запису про право власності №31231661 від 16.04 2019 року, проведеного державним реєстратором Білобожницької сільської ради Чортківського району, Тернопільської області Іванісіком С.В. про реєстрацію права приватної власності за АТ «УкрСоцбанк» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Необхідно ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково, скасувати рішення державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району, Тернопільської області Іванісіка С.В. №46526155 від 18.04.2019 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за акціонерним товариством “Альфа-Банк”. В решті позовних вимог відмовити. 
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду від 9 грудня 2019 року у справі №464/8589/15-ц, колегія суддів оцінює критично з огляду на наступне.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 викладена правова позиція про те, що суди під час вирішення тотожних за своїм змістом спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Оскільки постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18 містить висновок про необхідність застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до правовідносин, які виникли у спорі, тому відсутні підстави для врахування попередніх правових позицій Верхового Суду, на які є посилання в апеляційній скарзі.
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат — сплаченого судового збору слід залишити без змін, оскільки сторона позивачів отримала в результаті розгляду справи задоволення своїх вимог шляхом застосування судом ефективного способу захисту порушеного права. 
З цих же підстав судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за стороною, яка їх сплатила (АТ “Альфа — Банк”).
Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства “Альфа-Банк” - адвоката Панченка Дмитра Вікторовича — задовольнити частково.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 09.07.2020 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційного запису про право власності №31231661 від 16.04.2019 року, проведеного державним реєстратором Білобожницької сільської ради Чортківського району, Тернопільської області Іванісіком С.В., про реєстрацію права приватної власності за АТ «УкрСоцбанк» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства “Альфа — Банк”, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору — державний реєстратор Білобожницької сільської ради Чортківського району, Тернопільської області Іванісік Сергій Васильович про скасування реєстраційного запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно - задовольнити частково.
Скасувати рішення державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка Сергія Васильовича №46526155 від 18.04.2019 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за акціонерним товариством “Альфа-Банк”.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 — відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови апеляційного суду буде складено до 20.01.2021 року. 

Головуючий 

Судді