ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2021 р.	Справа № 440/3820/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 27.07.20 року по справі                              №440/3820/20
          за позовом       ОСОБА_1  
          до      Служби у справах дітей, сім`ї та молодіжної політики Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області     
третя особа     ОСОБА_2 
          про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Служби у справах дітей, сім`ї та молодіжної політики Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області, третя особа ОСОБА_2 , в якій просив суд першої інстанції: 
          - визнати бездіяльність відповідача протиправною;
          - зобов`язати відповідача надати допомогу його доньці, малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо відновлення втраченого родинного зв`язку з ОСОБА_1 , організувавши та забезпечивши процес зустрічей, залучивши до нього професійних психологів;
- зобов`язати відповідача винести попередження матері дитини, стосовно жорстокого поводження з дитиною, яке призводить до відчуження дитини від батька; 
- судові витрати покласти на відповідача у справі. 
В обґрунтування вимог позову посилався на неправомірність дій відповідача, як таких, що не забезпечують якнайкращі інтереси малолітньої дитини, адже в інтересах дитини, поновити та налагодити сімейні стосунки зі своїм рідним батьком. 
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.07.2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби у справах дітей, сім`ї та молодіжної політики Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області, третя особа - ОСОБА_2 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії. Роз`яснено  позивачу право звернутись з цим позовом до місцевого загального суду у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.
Позивач, ОСОБА_1 , не погодившись з наведеною вище ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27.07.2020 року про відмову у відкритті провадження у справі за його позовом до Служби у справах дітей, сім`ї та молодіжної політики Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області третя особа ОСОБА_2 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії. Направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Судові витрати по справі покласти на Державу. 
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що вищевказана ухвала є  такою, що  постановлена всупереч закону, із порушенням норм процесуального права, та при неправильному застосовані норм матеріального права, без врахування дійсних обставин справи, в зв`язку із чим - має бути скасована  повністю, а справа повернута до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зазначає, що в  ухвалі, суд першої інстанції зазначив: "Отже, даний спір, з огляду на його суб`єктний склад та предмет, належить розглядати за правилами цивільного судочинства.", проте Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено розгляд судом скарг на бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме, бездіяльність органів опіки та піклування, та служб у справах дітей. Посилається на приписи КАС України в обґрунтування своїх вимог. Крім того, посилається на приписи ст.10 Закону України "Про охорону дитинства".  Зазначає, що в позовній заяві він надав докази жорстокого поводження гр. ОСОБА_2 із малолітньою дочкою, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що орган опіки та піклування систематично (на протязі двох років) відмовляє йому  в наданні кваліфікованої допомоги його                 дитині, яка стала жертвою домашнього насильства з боку своєї матері, та має тепер психологічний розлад, визнаний Всесвітньою організацією охорони здоров`я, та відомий як синдром «Відчуження Батька». Зазначає, що незважаючи на                                 вищезазначене, суд першої інстанції відмовив йому  у відкритті провадження за його заявою, поданою в інтересах малолітньої доньки, чим порушив норми процесуального права. Вказує, що своїми діями суд першої інстанції позбавив його дитину законного права на захист з боку держави Україна, в тому числі, права на судовий захист. Вважає, що постановляючи ухвалу, суд  першої інстанції порушив процесуальний закон, а саме, положення ст.ст.5,6 КАС України. При цьому, вважає, що суд  першої інстанції неправильно застосував (не застосував) норми  матеріального права, а саме: ст. 10 Закону України "Про охорону дитинства", та                   ст.ст. 52, 55 Конституції України.
Учасники по справі не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в порядку ст.304 КАС України. 
Позивач, ОСОБА_1 , направив до суду апеляційної інстанції сформовану в системі "Електронний суд" заяву про розгляд справи у відсутність особи, яка бере участь у справі, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності. Просив задовольнити його апеляційну скаргу в повному обсязі. 
Відповідач, Служба  у справах дітей, сім`ї та молодіжної політики Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області направила на електронну адресу суду апеляційної інстанції заяву, яка не містила електронного цифрового підпису, в якій просила суд розглянути дану справу призначену на 19.01.2021 р. о 16:50  без участі її представника. Просила відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі. 
Сторони по даній справі про дату час та місце розгляду апеляційної скарги були  повідомлені  заздалегідь та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Позивач, в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити. 
Відповідач та третя особа,  будучи належним чином повідомлені, не з`явилися в судове засідання. 
Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
          Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Приймаючи рішення про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір, з огляду на його суб`єктний склад та предмет, належить розглядати за правилами цивільного судочинства.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
          Згідно із ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
          Відповідно до п.2 ч.1 ст.4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
          Пунктом 7 ч.1 ст.4 КАС визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
          Отже, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.
          Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
          Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі така участь не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) може бути способом захисту цивільних прав та інтересів.
          Цивільний процесуальний кодекс України (далі по тексту  - ЦПК) передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та сімейних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).
          Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у приватноправових правовідносинах, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
          Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи особистого немайнового інтересу учасника таких відносин. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
          До справ адміністративної юрисдикції належать публічно-правові спори, які виникають, зокрема, з приводу виконання чи невиконання органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою чи службовою особою або іншим суб`єктом публічно-владних управлінських функцій і не обумовлені порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 19.02.2020 року по справі №640/109/19. 
            Під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Як вбачається з матеріалів даної справи, предметом спірних правовідносин у даній справі є протиправність бездіяльності органу опіки і піклування стосовно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;  зобов`язання  відповідача надання допомоги щодо відновлення втраченого родинного зв`язку останньої з ОСОБА_1 , а також зобов`язання відповідача винести попередження матері дитини, стосовно, як зазначає позивач, жорстокого поводження з дитиною, яке призводить до відчуження дитини від батька.
Колегія суддів зауважує, що позивач звернувшись до суду з позовом, зокрема, щодо зобов`язання Службу у справах дітей, сім`ї та молодіжної політики Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області надати його доньці допомогу відновити втрачений родинний зв`язок з ним, як з батьком, фактично намагається захистити своє особисте немайнове право як батько по відношенню до доньки.  
Крім того, суд апеляційної інстанції  звертає увагу, що на даний час Автозаводським районним судом м. Кременчука розглядається справа №534/1120/18 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про позбавлення батьківських прав та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та зміну місця проживання дитини на що, зокрема  на це посилається ОСОБА_1 в позовній заяві. 
Таким чином, колегія суддів зауважує, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу захисту саме сімейних прав та інтересів позивача, а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 13.06.2018 року по справі №500/6325/17. 
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
          Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст.6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».
З наведеного вбачається, що вирішення питання щодо віднесення справи до відповідної юрисдикції, є одним з важливіших етапів, оскільки, суд який не має юрисдикцію розглядає справу, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом у такому випадку.
Отже,  колегія суддів вважає, що  даний спір з огляду на його суб`єктний склад та предмет позовних вимог, належить розглядати за правилами цивільного судочинства. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те що ЦПК  не передбачено розгляд судом скарг на бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме, бездіяльність органів опіки та піклування, та служб у справах дітей, то колегія суддів вважає ці доводи необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм процесуального законодавства, оскільки з урахуванням вже наведеного вище, спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу захисту сімейних прав та інтересів позивача, а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду даної  справи за правилами адміністративного судочинства.
Також, щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивач в позовній заяві  надав докази жорстокого поводження гр. ОСОБА_2 із малолітньою дочкою, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а орган опіки та піклування систематично (на протязі двох років) відмовляє йому  в наданні кваліфікованої допомоги його дитині, яка стала жертвою домашнього насильства з боку своєї матері, та має тепер психологічний розлад, визнаний Всесвітньою організацією охорони здоров`я, та відомий як синдром «Відчуження Батька», а також доводів про позбавлення його дитини законного права на захист з боку Держави України, в т.ч.,  права на судовий захист, і  незастосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме      ст. 10 Закону України "Про охорону дитинства" та ст.ст. 52,55 Конституції           України, то колегія суддів вважає ці доводи такими, що жодним чином не впливають на вирішення даної справи, оскільки позивач фактично захищає цивільні права, передбачені Сімейним кодексом України, а тому даний спір належить розглядати саме за правилами цивільного судочинства, а не адміністративного судочинства.  
З огляду на наведене вище, в ході апеляційного перегляду даної справи                         не було підтверджено доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема норм ст.ст.5,6 КАС України. 
Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження за позовом   ОСОБА_1 до Служби у справах дітей, сім`ї та молодіжної політики Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області  треті особи ОСОБА_2 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії. 
          Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
          Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи відповідача щодо правомірності проведеної перевірки є помилковими.
          Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Таким чином, судова колегія вважає, що ухвала суду першої інстанції є обґрунтованою, прийнятою на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами. 
Судом першої інстанції прийнято оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а вказану ухвалу суду без змін.
Щодо вимог апеляційної скарги про покладення судових  витрат по справі  на Державу, то колегія суддів зауважує, що оскільки за наслідками апеляційного перегляду даної справи скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, відповідно і відсутні,  в розумінні ст.139 КАС, підстави для розподілу судових витрат. Крім того, колегія суддів зауважує, що в межах даної справи позивачем                 не було понесено судових витрат (відповідні докази не надані).
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27.07.2020 року по справі № 440/3820/20  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    З.Г. Подобайло   	
Повний текст постанови складено  25.01.2021 року