ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Постанова
Іменем України

17 березня 2021 року м. Херсон
Єдиний унікальний номер справи: 664/1444/20
Номер провадження: 22-ц/819/676/21
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:
головуючого - Радченка С.В.,
суддів: Вейтас І.В., Семиженка Г.В.,
секретар Плохотніченко А.В.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , представник - адвокат Гонтар Поліна Анатоліївна
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу   ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Гонтар Поліна Анатоліївна, на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 15 січня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Савчака С.П., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції
У червні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи  його тим, що відповідачка, яка є його колишньою дружиною, зареєстрована але фактично не проживає в належному йому на праві власності будинку з часу розірвання шлюбу, а саме з 2006 року без поважних причин. Факт реєстрації відповідача в будинку перешкоджає позивачу в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, оскільки вимагає від позивача додаткових матеріальних витрат по сплаті комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у будинку та позбавляє можливості отримати пільги та субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Посилаючись на наведене, просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 15 січня 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки побудований в період перебування ними у шлюбі, а тому визнання відповідачки такою, що втратила право користуватися ним, порушуватиме її право, як співвласника майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

На зазначене рішення суду  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Гонтар П.А.,подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не оцінив докази та обставини по справі, дійшов помилкового висновку про те, що майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки позивач добудував будинок вже після розлучення із відповідачкою. Право власності на спірний будинок, як новостворене майно, було зареєстровано за позивачем 14.07.2017 року, в той час як сторони розірвали шлюб в 2006 році, а тому питання про належність будинку до спільної сумісної власності подружжя повинно вирішуватися не в даному спорі.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Сторони перебували в шлюбі з 01.10.1977 року по 21.09.2006 року. 

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.07.2017 року № 92008813 вбачається, що ОСОБА_1 , є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Право власності позивача зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі технічного паспорту виданого 26.07.2010 року БТІ та виписок з погосподарської книги. 

Відповідно до довідки Раденської сільської ради №185 від 27.02.2020 року та №191 від 05.03.2020 року ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_1 , як колишня дружина ОСОБА_1 , але за вказаною адресою не проживає. 

Згідно виписки Раденської сільської ради № 640 від 15.11.2019 року з погосподарської книги за 2019 рік № 28 в АДРЕСА_1 розташований житловий будинок, який в цілому належить ОСОБА_1 . 
Згідно виписки Раденської сільської ради № 04-12/528 від 15.11.2019 року з погосподарської книги за ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 за будинком по АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка загальною площею 0,43 га.

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання на території органу ДМС ОСОБА_2 зареєстрована з 11.06.1980 року за місцем проживання АДРЕСА_1 .

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що  не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема, КпШС України.
Статтею 22 КпШС України (в редакції, чинній на момент будівництва спірного житлового будинку) встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу між сторонами розподіл спільного майна подружжя не було проведено.
Звертаючись до суду із позовом про визнання особи такою, що втратили право на користування житловим приміщенням, позивач посилався на те, що його колишня дружина, яка зареєстрована в спірному будинку, з 2006 року не проживає у будинку, що відповідно до положень статті 405 ЦК України є підставою для втрати права нею користування цим житлом.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірний житловий будинок побудований сторонами у шлюбі, отже, він є спільним сумісним майном, а тому ОСОБА_2 є співвласником вказаного будинку, що презюмується положеннями КпШС та не спростовано позивачем.
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України  передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.
На підставі вищевикладеного, судом першої інстанції встановлено, що будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із того, що відповідачка не втратила право власності на вказаний житловий будинок у силу вимог статей 319, 321 ЦК України.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зазначає, що положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.
Аналогічний правовий висновок в подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2020 року в справі № 511/1902/18.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація права власності на будинок за ОСОБА_1 в 2017 році є підставою вважати, що будинок є його особистою власністю, як такі, що не грунтуються на вимогах закону, оскільки реєстрація права власності є лише офіційним визнанням державою такого права.
Також, не заслуговують на увагу доводи скарги про те, що саме відповідачка має доводити в судовому порядку належність будинку до спільного майна подружжя, оскільки ст. 22 КпШС України (яка діяла на момент будівництва будинку) встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Позивачем, під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційній інстанції не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. ОСОБА_1 не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що спірний будинок був збудований не за час шлюбу та належить йому на праві особистої приватної власності. Факт відсутності рішення про поділ майна подружжя не впливає на вирішення питання про позбавлення відповідача права сумісної власності, яке їй належить відповідно до закону.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

       Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Гонтар Поліна Анатоліївна, залишити без задоволення, а рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 15 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, у випадках, визначених п.п. а-г, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 18 березня 2021 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас 

Г.В. Семиженко