ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 р.	Справа № 440/1744/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Чалого І.С.,
суддів: Бартош Н.С. ,  Подобайло З.Г. ,
                              за участю секретаря судового засідання Сузанського О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.06.2020, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський,    м. Полтава, повний текст складено 02.06.20 по справі № 440/1744/20 за позовом  фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до  Головного управління ДПС у Полтавській області    про визнання протиправними та скасування рішень,
ВСТАНОВИВ:
До Полтавського окружного адміністративного суду надійшов позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) до Головного управління ДПС у Полтавській області (надалі також - відповідач), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати протиправним та скасувати  податкові повідомлення-рішення від 12.03.2020 № 0003123305 на суму 510,00 грн, № 0003063305 на суму 12782,81 грн, № 0003053305 на суму 153393,75 грн, № 0003143305 на суму 709,06 грн, №0003113305 на суму 8508,40 грн; рішення від 12.03.2020 №0003093305 на суму 4654,65 грн та № 0003073305 на суму 2380,00 грн; вимоги про сплату боргу (недоїмки) у сумі 9309,30 грн від 12.03.2020 № Ф-0003083305.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від  02.06.2020 позов ФОП ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що ОСОБА_2 працевлаштований на посаді оператора заправочної станції з 05.12.2011 по теперішній час у іншого ФОП, а саме у ФОП ОСОБА_3 , у зв`язку з чим до його трудової книжки внесений відповідний запис, подається звітність за формою №1ДФ за ознакою доходу "101", проводяться всі нарахування і сплачуються податки, а відтак ОСОБА_2 працював у іншого підприємця, де отримував всі гарантії, передбачені законодавством, як найманий працівник. Позивач стверджує, що кошти, які були внесені позивачем на рахунок ФОП ОСОБА_1 є коштами, які отримані від власної діяльності за попередні роки, оренди земельної ділянки та коштів отриманих в борг (розписки-договори позики). В письмових поясненнях під час перевірки не було посилання про кошти отримані за договорами позики, оскільки без згоди осіб, які надавали кошти в борг за розписками позивач не міг посилатись на вказану інформацію.
Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено  та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що  Головним управлінням ДПС у Полтавській області проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 03.08.2016 по 31.12.2018, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 03.08.2016 по 31.12.2018, за результатами якої складено акт від 12.02.2020 № 152-16-31-33-05-11/2673700098, відповідно до висновків якого встановлено, крім іншого, наступні порушення ФОП ОСОБА_1 :
- пп.14.1.180 п.14.1 ст.14, ст.18, пп.163.1.1, 163.1.2, 163.1.4 пп.163.1 ст.163, п.171.l ст.171 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб із сум доходів неоформленого у відповідності до вимог законодавства найманого працівника у сумі 7616,70 грн, у тому числі по періодах: жовтень 2016 року  - 261,00 грн, листопад 2016 року - 261,00 грн, грудень 2016 року - 288,00 грн, березень 2017 року - 576,00 грн, квітень 2017 року - 576,00 грн, червень 2017 року - 576,00 грн, жовтень 2017 року - 576,00 грн, листопад 2017 року - 576,00 грн, грудень 2017 року - 576,00 грн, травень 2018 року - 670,14 грн, вересень 2018 року - 670,14 грн, жовтень 2018 року - 670,14 грн, листопад 2018 року - 670,14 грн, грудень 2018 року - 670,14 грн;
- п.п.1.1, п.п.1.2, п.п.1.3, п.п.1.4, п.п.l.5 п.161 підрозділу 10 розділу ХХ "Інші перехідні положення" ПК України, в результаті чого занижено військовий збір із сум доходів неоформленого у відповідності до вимог законодавства найманого працівника у сумі 634,75 грн, у тому числі по періодах: жовтень 2016 року  - 21,75 грн, листопад 2016 року - 21,75 грн, грудень 2016 року - 24,00 грн, березень 2017 року - 48,00 грн, квітень 2017 року - 48,00 грн, червень 2017 року - 48,00 грн, жовтень 2017 року - 48,00 грн, листопад 2017 року - 48,00 грн, грудень 2017 року - 48,00 грн, травень 2018 року - 55,85 грн, вересень 2018 року - 55,85 грн, жовтень 2018 року - 55,85 грн, листопад 2018 року - 55,85 грн, грудень 2018 року - 55,85 грн;
- абз.2,3 п.1 ч.1 ст.4, п.1 ч.2 ст.6, п.1 ч.1 ст.7, ч. 5 ст.8, ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VІ, у результаті чого занижено єдиний внесок із суми заробітної плати у сумі 9309,30 грн, у тому числі по періодах: жовтень 2016 року  - 319,00 грн, листопад 2016 року - 319,00 грн, грудень 2016 року - 352,00 грн, березень 2017 року - 704,00 грн, квітень 2017 року - 704,00 грн, червень 2017 року - 704,00 грн, жовтень 2017 року - 704,00 грн, листопад 2017 року - 704,00 грн, грудень 2017 року - 704,00 грн, травень 2018 року - 819,06 грн, вересень 2018 року - 819,06 грн, жовтень 2018 року - 819,06 грн, листопад 2018 року - 819,06 грн, грудень 2018 року - 819,06 грн;
- п.п.1.1, п.п.1.2, п.п.1.4, п.п.1.5, п.161 підрозділу 10 розділу ХХ "Інші перехідні положення"ПК України, у результаті чого занижено військовий збір в сумі 14871,75 грн, в т.ч. за 2016 рік у сумі 4645,50 грн, за 2017 рік у сумі 6986,25 грн, за 2018 рік у сумі 3240,00 грн, а саме не утримання та не перерахування військового збору від "інших доходів" які підлягають оподаткуванню та були отримані ФОП ОСОБА_1 у періоді з 03.08.2016 по 31.12.2018;
- пп. "ґ" п.176.2 ст.176 розділу IV ПК України, Наказу Міністерства фінансів України №4 від 13.01.2015 "Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма №lДФ) та Порядку заповнення та подання агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.01.2015 за №111/26556, далі - Наказ №4, а саме неподання податкових розрахунків сум доходів, нарахованих (сплачених) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форми 1-ДФ), а саме, в розрахунках не відображено взаємовідносини з фізичною особою ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 (ознака доходу 101 - доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору);
- п.4 ч.2 ст.6 Закону №2464, а саме не подання звітів про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування: жовтень 2016 року  по строку подання 21.11.2016, фактично не подано; листопад 2016 року по строку подання 20.12.2016, фактично не подано; грудень 2016 року по строку подання 20.01.2017, фактично не подано; березень 2017 року по строку подання 20.04.2017, фактично не подано; квітень 2017 року по строку подання 22.05.2017, фактично не подано; червень 2017 року по строку подання 20.07.2017, фактично не подано; жовтень 2017 року по строку подання 20.11.2017, фактично не подано; листопад 2017 року по строку подання 20.12.2017, фактично не подано; грудень 2017 року по строку подання 22.01.2018, фактично не подано; травень 2018 року по строку подання 20.06.2018, фактично не подано; вересень 2018 року по строку подання 22.10.2018, фактично не подано; жовтень 2018 року по строку подання 20.11.2018, фактично не подано; листопад 2018 року по строку подання 20.12.2018, фактично не подано; грудень 2018 року по строку подання 21.01.2019, фактично не подано;
- ст. 21, ч.3 ст. 24 Кодексу законів про працю України, а саме, допущення до роботи громадянина ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (а.с. 114-180, т. 1).
Не погодившись з актом перевірки, позивач оскаржив його в адміністративному порядку, за результатами якого акт залишено в силі (а.с. 89-98, т.1).
На підставі акту перевірки відповідачем винесені наступні рішення:
- податкові повідомлення-рішення від 12.03.2020 № 0003123305 за платежем з податку на доходи фізичних осіб на суму 510,00 грн (а.с. 105-106, т.1); № 0003063305, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 12782,81 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 10226,25 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 2556,56 грн (а.с. 101-102, т.1); № 0003053305, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 153393,75 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 122715,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 30678,75 грн (а.с. 99-100, т.1); № 0003143305, яким визначено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з військового збору на суму 709,06 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 567,25 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 141,81 грн (а.с. 103-104, т.1);                        № 0003113305, яким визначено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі податку на доходи фізичних осіб на суму 8508,40 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 6806,70 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 1701,70 грн (а.с. 107-108, т.1);  
- рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання на за встановленою формою звітності, передбачених Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 12.03.2020 № 0003073305 на суму 2380,00 грн /а.с. 112-113, т.1/;
- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №0003093305 від 12.03.2020 на суму 4654,65 грн (а.с. 110-111, т. 1);
- вимоги про сплату боргу (недоїмки) у сумі 9309,30 грн від 12.03.2020 № Ф-0003083305 (а.с. 109, т.10.
Не погодившись з вказаними рішеннями контролюючого органу, позивач оскаржив їх  до суду.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 здійснював перевезення газу скрапленого згідно товарно-транспортних накладних, згідно яких ФОП ОСОБА_1 є перевізником, фактично виконуючи функції водія, які носять ознаки трудових, оскільки праця здійснюється у межах господарської діяльності позивача систематично, та робота виконується відповідно до вказівок і під контролем іншої сторони (роботодавця), а саме ФОП ОСОБА_1 .
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Підставою для прийняття відповідачем  оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від  12.03.2020 № 0003123305 за платежем з податку на доходи фізичних осіб на суму 510,00 грн, № 0003143305, яким визначено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з військового збору на суму 709,06 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 567,25 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 141,81 грн, №0003113305, яким визначено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі податку на доходи фізичних осіб на суму 8508,40 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 6806,70 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 1701,70 грн, а також рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання на за встановленою формою звітності, передбачених Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 12.03.2020 № 0003073305 на суму 2380,00 грн,   рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №0003093305 від 12.03.2020 на суму 4654,65 грн слугували  висновки контролюючого органу про використання позивачем праці громадянина ОСОБА_2 без оформлення з останніми трудових договорів, зі щомісячною виплатою ним відповідних сум доходів у вигляді заробітної плати, які не були оподатковані відповідно до норм Податкового кодексу України.
Так, спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України), Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) та Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).
Положеннями  статті 14 Податкового кодексу України надано визначення таких понять:
- заробітна плата для цілей    розділу IV цього Кодексу    - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом (підпункт 14.1.48.);
- податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений    розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею  18  та розділом  IV  цього  Кодексу; (підпункт 14.1.180);
- працівник - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону (підпункт 14.1.195);
- роботодавець - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво) або самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов`язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб    до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов`язки, передбачені законами.
Відповідно до статті 162 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 ПК України).
Згідно з пунктом 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.
Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Відповідно до підпунктів 164.1.1, 164.2.1 пунктів 164.1, 164.2 статті 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку, відповідно до умов трудового договору (контракту).
Підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України встановлено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в  статті 167 цього Кодексу.
Особи, які відповідно до цього  Кодексу  мають статус податкових агентів, за вимогами пункту  176.2 статті  176 Податкового кодексу України, зобов`язані:
а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок;
б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування.
Крім того, як вбачається з пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ  Податкового кодексу України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Платниками збору є особи, визначені пунктом  162.1  статті 162  цього  Кодексу.
Приписами підпункту  162.1.3 пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України передбачено, що платником є податковий агент.
Закон № 2464-VI визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (пункти 2, 3, 10 частини 1 статті 1 Закону №    2464-VI).
Частиною 1 статті 4 Закону № 2464-VI  визначено платників єдиного внеску та передбачено, що такими є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Єдиний внесок, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №    2464-VI, нараховується:
- для платників, зазначених у пункті 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
За вимогами частини восьмої  статті 9 Закону №  2464-VI, платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої  статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
Відповідно до пункту 3 частини одинадцятої  статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року № 2464-VI, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.
За результатами перевірки відповідач, з яким погодився суд першої інстанції, зробив висновок про заниження позивачем бази оподаткування, оскільки єдиний внесок не нараховувався позивачем на фактично виплачену суму доходу фізичної особи за договорами, що за своєю суттю є трудовими.
В свою чергу позивач наполягає на помилковості висновків  про наявність між ним та ОСОБА_2 трудових правовідносин, позаяк всі договори, що укладалися між ним та ОСОБА_2  про перевезення скріпленого газу мають ознаки виключно цивільно-правових договорів.
Відтак, контролюючим органом перекваліфіковано виплати за договорами з вищевказаною фізичною особою в заробітну плату та визначено податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військовий збір щодо такої винагороди, а також донараховано ЄСВ та штрафні санкції.
Колегія суддів оцінюючи правомірність висновків контролюючого органу не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з  статтею 11 Цивільного кодексу України  цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 509 Цивільного кодексу України  визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених    статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до  статті 629 Цивільного кодексу України  договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з  статтею 901 Цивільного кодексу України  за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 24 Кодексу законів про працю України  передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім; 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Відповідно до  статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Отже,  що основною ознакою, яка відрізняє цивільні (підрядні) відносини від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Аналіз наведеного правового врегулювання дає підстави для висновку, що визначальною передумовою для сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску є, наявність між суб`єктом господарювання та фізичною особою відносин, які фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця.
За таких обставин в умовах дії такого принципу фінансової звітності, як превалювання сутності над формою, який полягає в тому, що операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми, встановлення дійсної сутності правовідносин між суб`єктом господарювання та фізичною особою - підприємцем мають визначальне значення для вирішення спору.
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію щодо відмінностей між трудовими та цивільними правовідносинами.
Так, зокрема у постанові від 26 вересня 2018 року по справі № 822/723/17 Верховним Судом зазначено, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.
Аналогічну позицію висловив Верховний Суд в постанові від 08.05.2018 року у справі № 127/21595/16-ц.
Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
В контексті викладеного вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є, власне, праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Так, з умов договорів, копії яких долучені до матеріалів справи, встановлено, що ФОП ОСОБА_1 (по тексту договорів - Замовник) доручає, а ОСОБА_2 (по тексту договорів - Виконавець) бере на себе зобов`язання виконувати такі роботи (надати послуги): перевезення скрапленого газу автомобілем Замовника у визначеній кількості у визначену дату по маршруту, визначеному кожним договором окремо (м. Лубни - с. Вирішальне Лохвицький район - м. Лубни (114км)/ м. Лубни - с. Яблунівка Лохвицький район - м. Лубни (112км)/м. Лубни - м. Миргород - м. Лубни (103км)). Сума винагороди визначена такими договорами (а.с. 17, 19, 21, 23, 25, 27, 29, 31, 33, 35, 37, 39, 41, 43, 45, 47, 49, 51, 53, 55, 57, 59, 61, 63, 65, 67, 69,    71, 73, 75, 77, 79, 81, 83, 85, 87, т.1).
На підтвердження виконання таких договорів позивачем до суду також надані копії актів приймання-передачі виконаних робіт (а.с. 18, 20, 22, 24, 26, 28, 30, 32, 34, 36, 38, 40, 42, 44, 46, 48, 50, 52, 54, 56, 58, 60, 62, 64, 66, 68, 70, 72, 74, 76, 78, 80, 82, 84, 86, 88, т.1). Також, на вимогу суду першої інстанції позивачем надані товарно-транспортні накладні, акти приймання-передачі транспортного засобу та акти повернення транспортного засобу (а.с. 202-250, т.1; 1-24, т.2).
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що відповідачем не надано до суду доказів того, що вказані послуги ОСОБА_2 надавались систематично, тобто в продовж усього робочого часу  у ФОП ОСОБА_1 . 
За наслідками виконання перелічених договорів між позивачем та його контрагентом складено та підписано описи виконаних робіт та акти виконаних робіт, що надані до  суду.
Так, судом із наявних в матеріалах справи копій вищевказаних договорів встановлено, що за умовами договорів фізична особа - виконавець ( ОСОБА_2 )  зобов`язувався надати послуги з перевезення скрапленого газу автомобілем Замовника у визначеній кількості за певним маршрутом за винагороду, що обумовлена цим договором. Конкретні роботи визначено у відповідному пункті кожного договору.
Також, з вказаних договорів можна зробити висновок, що    ОСОБА_2 не підпадав під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, в той час як предметом вказаних договорів було виконання певних робіт (надання послуг), перелік яких зазначено у тексті договорів. Актами приймання-передавання деталізовано обсяг господарської операції шляхом вказівки на кількість перевезеного газу, маршрут та інші характеристики. Оплата за вищевказаними договорами здійснювалась на підставі розрахунків, вказаних у актах виконаних робіт. 
При цьому укладення цивільно-правових договорів відбувалося не систематично, а за виникненням потреби в організації перевезення скріпленого газу після його придбання контрагентами. 
Слід врахувати, що відповідачем пояснення у ОСОБА_2  не відбиралися,  що є важливим елементом  у визначенні правової природи укладених договорів. 
Окремо, колегія суддів акцентує увагу на тому, що позивачем надано докази того, що ОСОБА_2 працевлаштований на посаді оператора заправочної станції з 05.12.2011 по теперішній час у іншого ФОП,  у зв`язку з чим до його трудової книжки внесений відповідний запис, подається звітність за формою №1ДФ за ознакою доходу "101", проводяться всі нарахування і сплачуються податки, а відтак встановлено, що ОСОБА_2 працював у іншого підприємця, де отримував всі гарантії, передбачені законодавством, як найманий працівник. 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не доведено, що укладені між позивачем та ОСОБА_2  цивільно-правові договори мали усі ознаки трудового договору.
Крім того, відповідачем не надано доказів на підтвердження нікчемності правочинів, вчинених між позивачем та вказаною особою. Відповідний факт, в силу частини 1 статті 204 ЦК України, яким встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, може бути встановлений лише судом, однак будь-яких рішень стосовно цього або посилань на такі рішення до суду не надано.
Чинне законодавство дозволяє позивачу укладати відповідні договори з фізичними особами, а обґрунтування протилежного відповідачем не надано.
Отже, колегія суддів ураховує, що укладені цивільно-правові договори не визнані недійсними в судовому порядку, не мають ознак нікчемного правочину, а інспектори податкового органу не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.
Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №160/5315/19 та від 23.10.2019 у справі №806/2064/18.
При цьому посилання суду першої інстанції на окремі недоліки спірних договорів та актів виконаних робіт не  можуть нівелювати висновки суду про презумпцію  правомірності укладених правочинів та  те, що інспектори податкового органу не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.
За таких обставин, колегія суддів уважає, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 12.03.2020 № 0003123305 за платежем з податку на доходи фізичних осіб на суму 510,00 грн, № 0003143305, яким визначено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з військового збору на суму 709,06 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 567,25 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 141,81 грн,       № 0003113305, яким визначено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі податку на доходи фізичних осіб на суму 8508,40 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 6806,70 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 1701,70 грн, а також рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбачених Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 12.03.2020 № 0003073305 на суму 2380,00 грн,    рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 0003093305 від 12.03.2020 на суму 4654,65 грн, відповідач діяв не у спосіб та з перевищенням наданих повноважень, внаслідок  чого вказані рішення податкового органу є протиправними та підлягають скасуванню. 
На підставі викладеного, колегія суддів не погоджується з висновком  суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги та висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.03.2020 № 0003063305, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 12782,81 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 10226,25 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 2556,56 грн, а також № 0003053305, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 153393,75 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 122715,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 30678,75 грн,  суд апеляційної інстанції ураховує таке нормативно-правове обґрунтування спірних правовідносин.
Підпунктом 14.1.56 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачено, що доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.
Згідно частини 1 статті 164 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених розділом ІV кодексу.
Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Відповідно до пункту 4 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 3 "Звіт про фінансові результати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.03.1999 №87, який діяв у перевіряємий період, доходами є збільшення економічних вигод у вигляді надходження активів або зменшення зобов`язань, які призводять до зростання власного капіталу (крім зростання капіталу за рахунок внесків власників).
Таким чином, до складу загального оподатковуваного доходу зараховується виручка, що надійшла фізичній особі - підприємцю як в грошовій, так і в натуральній формі від провадження господарської діяльності, а саме:
- виручка у вигляді безготівкових грошових коштів, що надійшли на банківський рахунок чи в готівковій формі безпосередньо підприємцю чи його працівникам на місці здійснення розрахунків (в т.ч. відсотки банку);
- виручка в натуральній (негрошовій формі);
- суми штрафів і пені, отримані від інших суб`єктів підприємництва за договорами цивільно-правового характеру за порушення умов договорів та інші доходи, які пов`язані із здійсненням підприємницької діяльності.
Пунктом 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за №860/4153, установлено, що визнані доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами: дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи.
Дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) - загальний дохід (виручка) від реалізації продукції, товарів, робіт або послуг без вирахування наданих знижок, повернення раніше проданих товарів та непрямих податків і зборів (податку на додану вартість, акцизного збору тощо).
Чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) визначається шляхом вирахування з доходу від реалізації продукції, товарів, робіт, послуг наданих знижок, вартості повернутих раніше проданих товарів, доходів, що за договорами належать комітентам (принципалам тощо), та податків і зборів.
До складу інших операційних доходів включаються суми інших доходів від операційної діяльності підприємства, крім чистого доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), зокрема: дохід від операційної оренди активів; дохід від операційних курсових різниць; відшкодування раніше списаних активів; дохід від роялті, відсотків, отриманих на залишки коштів на поточних рахунках в банках, дохід від реалізації оборотних активів (крім фінансових інвестицій), необоротних активів, утримуваних для продажу, та групи вибуття тощо.
До складу фінансових доходів включаються дивіденди, відсотки та інші доходи, отримані від фінансових інвестицій (крім доходів, які обліковуються за методом участі в капіталі).
До складу інших доходів, зокрема, включаються дохід від реалізації фінансових інвестицій; дохід від неопераційних курсових різниць та інші доходи, які виникають у процесі господарської діяльності, але не пов`язані з операційною діяльністю підприємства.
Отже, власні кошти, які фізична особа-підприємець зараховує на розрахунковий розрахунок, не включаються до складу доходу (виручки у грошовій та натуральній формі). Тобто, внаслідок зарахування особистих коштів на банківський рахунок відсутні критерії доходу. Шляхом поповнення власними коштами власного рахунку здійснюється заміна одного активу (зобов`язання НБУ у вигляді паперових грошей) на інший актив (зобов`язання банку у вигляді запису на банківському рахунку).
Не відбувається і збільшення власного капіталу, оскільки сума активів підприємця в разі внесення власних коштів на власний рахунок не змінюється. Внесення власних коштів на свій підприємницький рахунок має наслідком збільшення капіталу, призначеного для здійснення підприємницької діяльності з метою, пов`язаною зі здійсненням господарської діяльності, проте не з метою збереження коштів, що не може бути обкладений податком.
Таким чином, власні кошти, внесені на власний рахунок, не є доходом у розумінні п. 4 П(С)БО 3.
Згідно з п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12.11.2003 № 492, метою відкриття поточного рахунку є зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів.
Крім того, відповідно до підпункту 7.1.5 статті 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 05.04.2001 №2346-ІІІ у редакції, на час виникнення спірних правовідносин зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.
Як посвідчується матеріалами справи, перевіркою встановлення отримання "інших доходів", відмінних за доходи, отримані від здійснення господарської діяльності (визначені пп.164.2.20, п.164.2, ст.164 ПК України - інші доходи, крім зазначених у статі 165 цього Кодексу), шляхом поповнення власного розрахункового рахунку № НОМЕР_2 у банківській установі ПАТ "Полтава - банк", (МФО 331489) в 2016 році у сумі 309700,00 грн, в 2017 році у сумі 465750,00 грн, в 2018 році у сумі 216000,00 грн з призначенням платежу "поповнення рахунку, внесення власних заощаджень готівкою", що підтверджується банківськими виписками (квитанціями на здійснення касової операції валютування). Загальна сума залучених інших доходів за 2016 - 2018 роки становить 991450,00 грн.
За позицією позивача, спірні суми були залучені ним відповідно до договорів позики та безповоротної фінансової допомоги, за рахунок раніше здійсненої підприємницької діяльності та доходу від здачі в оренду земельних ділянок, докази чого були долучені до матеріалів справи у суді, а тому у нього були відсутні правові підстави для відображення таких сум в якості доходу.
Як установлено судовим розглядом, на підтвердження походження коштів у сумі 991450,00 грн позивачем надано:  розписки про отримання в борг грошових коштів на суму 40000 грн від ОСОБА_4 , 50000 грн від ОСОБА_5 , 30000 грн від ОСОБА_6 , 60000 грн від ОСОБА_3 , 50000 грн від ОСОБА_6 , 50000 грн від ОСОБА_7 , 50000 грн від ОСОБА_4 , 50000 грн від ОСОБА_5 , 65000 грн від ОСОБА_3  (а.с. 8-17 т. 1). 
Таким чином, збільшення власного капіталу в разі внесення власних коштів на рахунок платника податку не відбувається, оскільки сума активів підприємця не змінюється. Власні кошти платника податку є сумою грошових коштів накопичених позивачем (отриманих від здачі в оренду земельних ділянок, доходи від раніше здійсненої підприємницької діяльності за договором позики), з якої відбулась сплата відповідних податків та обов`язкових платежів, а відтак вказані кошти не є базою оподаткування податком на доходи у відповідності до вимог Податкового кодексу України, оскільки не є прибутком від провадження нею господарської діяльності.
Відтак, висновки контролюючого органу щодо заниження позивачем податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування в 2016 році на суму 309700,00 грн, в 2017 році на суму 465750,00 грн, в 2018 році на суму 216000,00 грн є помилковими, оскільки власні кошти (в тому числі поворотна фінансова допомога), які зараховано на розрахунковий рахунок з призначенням платежу "внесення власних заощаджень готівкою", не підлягають включенню до складу доходу.
Колегія суддів відхиляє висновки суду першої інстанції та доводи податкового органу про ненадання позивачем під час перевірки вказаних вище розписок, оскільки суд не може обмежити право платника довести в судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Право надавати заперечення щодо висновків органу державної фіскальної служби та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.
Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 17.10.2018 року по справі №2а-3684/12/0970, від 19.02.2019 року по справі №813/3/14, від 26.03.2019 року по справі №812/8245/13-а, від 09.04.2019 року по справі №826/18650/14.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.
Підсумовуючи викладене вище, слід зазначити, що постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України).
У свою чергу податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (ст. 4 ПК України).
Зазначене в сукупності обумовлює покладення обов`язку доказування в податкових спорах на податковий орган, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для нарахування платнику податків спірних податкових зобов`язань, та правомірність прийняття свого рішення.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20.02.2018 у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 у справі № 813/2758/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковим для колегії суддів при вирішенні даної справи.
Враховуючи вищенаведене та перевіривши всі фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що контролюючим органом не доведено  наявність правових підстав та правомірності  прийняття оскаржуваних  рішень суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до  ст. 317 КАС України, підставами для скасування  судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема,    неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи,  колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції  з прийняттям нової про  задоволення позову ФОП ОСОБА_1 .   
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів ураховує таке.
Відповідно до ч.1, 3   статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.   
Згідно ч. 6  статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на матеріали справи,   відповідно до платіжного доручення  № 4 від 23.03.2020 позивачем  сплачено судовий збір за подання  позовної заяви за  вимоги, що мають майновий характер, в сумі 1925 грн (а. с. 7) та судовий збір за подання апеляційної скарги згідно платіжного доручення  № 57 від 31.07.2020 в сумі 2884 грн.
Отже, враховуючи задоволення позову в повному обсязі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити розподіл судових витрат у вигляді сплати судового збору     шляхом стягнення на користь позивача судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань  відповідача.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
          Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.06.2020    по справі                № 440/1744/20 скасувати.
          Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
          Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.03.2020                  № 0003123305 за платежем з податку на доходи фізичних осіб на суму 510,00 грн.
          Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.03.2020                № 0003063305, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 12782,81 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 10226,25 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 2556,56 грн.
          Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.03.2020              № 0003053305, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 153393,75 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 122715,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 30678,75 грн.
          Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.03.2020                  № 0003143305, яким визначено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з військового збору на суму 709,06 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 567,25 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 141,81 грн .
          Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.03.2020           № 0003113305, яким визначено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі податку на доходи фізичних осіб на суму 8508,40 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 6806,70 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 1701,70 грн.
          Визнати протиправними та скасувати    рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання на за встановленою формою звітності, передбачених Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 12.03.2020 № 0003073305 на суму 2380,00 грн .
          Визнати протиправними та скасувати    рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №0003093305 від 12.03.2020 на суму 4654,65 грн.
          Визнати протиправними та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) у сумі 9309,30 грн від 12.03.2020 № Ф-0003083305.
          Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань    Головного управління ДПС у Полтавській області (м. Полтава, вул. Європейська, 4, код ЄДРПОУ 43142831)    суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги    в сумі 2884 (дві тисячі вісімсот вісімдесят чотири) грн та позовної заяви в сумі 1925 (одна тисяча двісті п`ять) грн.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	Н.С. Бартош    З.Г. Подобайло   	
Повний текст постанови складено  23.02.2021.