Ухвала
Іменем України
 
22 лютого 2021 року
м. Київ       
справа № 441/881/20
провадження № 51-802 ск 21
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого         ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 14 вересня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 11 грудня 2020 року щодо нього,
встановив:
Вироком Городоцького районного суду Львівської області від 14 вересня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 194 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України ОСОБА_4 за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що 01 червня 2019 року, близько 23 год, він у стані алкогольного сп`яніння, з умислом на пошкодження майна колишньої дружини ОСОБА_5 , яка проживала у будинку 
АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_6 , умисно підпалив вказаний будинок, внаслідок чого було знищено дах будинку та електрообладнання на суму 330 468,81 грн, чим заподіяв шкоду потерпілій у великих розмірах.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 11 грудня 2020 року апеляційну скарги обвинуваченого ОСОБА_4 - залишено без задоволення, а вирок Городоцького районного суду Львівської області від 14 вересня 2020 року щодо нього - без змін.
В касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить оскаржувані судові рішення змінити, призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, із застосуванням ст. 69 КК України. В обґрунтування вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, його позитивну характеристику за місцем проживання, молодий вік.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 194 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Дане кримінальне провадження у суді першої інстанції розглядалось за приписами ч. 3 ст. 349 КПК України.
Зі змісту скарги засудженого вбачається, що він порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначенняпокарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, який не працює, раніше притягувався до відповідальності, негативно характеризується, обставини, які пом`якшують покарання – сприяння розкриттю злочину, щире каяття,а також обставини, що обтяжують покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, щодо особи похилого віку та особи, з якою перебував у сімейних відносинах.
Разом з цим, враховуючи, що дане кримінальне правопорушення ОСОБА_4 вчинив до ухвалення попереднього вироку Городоцького районного суду Львівської області від 11 грудня 2019 року, тому на підставі ч. 4 ст. 70 КК України суд призначив йому остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 , апеляційний суд погодився із висновками суду щодо призначеного покарання, при цьому зазначив, що встановлені судом дані про його особу вказують на те, що обвинувачений не оцінює критично свою поведінку та дають підстав вважати, що для його виправлення і перевиховання необхідний певний строк ізоляції від суспільства, а призначене покарання відповідає вимогам 
ст. 65 КК України.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що за фактичних обставин кримінального провадження, даних про особу засудженого, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, призначене ОСОБА_4 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, відповідає положенням ст. ст. 50, 65 КК України.
Колегія суддів не вбачає підстав для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України, як про це просить засуджений у своїй скарзі, оскільки обставини, на які він посилається, повністю враховані судами при призначенні йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 194 КК України, та не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Таким чином, касаційним судом не встановлено підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а тому доводи касаційної скарги є безпідставними.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам 
ст. ст. 370, 374, 419 КПК України. Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, вмотивованість їх висновків засудженим у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 14 вересня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 
11 грудня 2020 року щодо нього. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                   ОСОБА_3