ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року
м. Київ

Справа № 922/496/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г.М. - головуючого, Чумака Ю.Я., Краснова Є.В.,
секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Харківського обласного прокурора
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.09.2020 (колегія суддів: Гребенюк Н.В. - головуючий, Радіонова О.О., Чернота Л.Ф.) та рішення Господарського суду Харківської області від 17.06.2020 (суддя Прохоров С.А.)
за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради
до Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "ТЕРРА ВІЛЛА",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Український зодчій",
про витребування майна
за участю:
прокурора: Томчук М.О, (посвідчення),
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1. Заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради (далі - позивач) до Обслуговуючого кооперативу "Житло - будівельний кооператив "ТЕРРА ВІЛЛА" (далі - відповідач), в якому просив витребувати у відповідача у власність територіальної громади міста Харкова в особі позивача нежитлові будівлі, зобов`язавши відповідача передати спірне нерухоме майно за актом приймання-передачі територіальній громаді міста Харкова.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні будівлі вибули з комунальної власності на підставі рішення позивача та договорів купівлі-продажу, які скасовані та визнані недійсними у судовому порядку, тому наявні правові підстави для витребування спірного майна на підставі частини 3 статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Харківської області від 17.06.2020, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.09.2020, в позові відмовлено повністю.
2.2. Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що прокурор звернувся із позовом поза межами позовної давності, тому у позові слід відмовити за пропуском позовної давності.
2.3. Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що прокурор вважається таким, що довідався або міг би довідатись про порушення прав безпосередньо з моменту вибуття спірного майна з комунальної власності, у зв`язку з чим прокурором пропущений встановлений законодавством трирічний строк для звернення до суду.
3. Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи
3.1. У касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.
3.2. На обґрунтування касаційної скарги скаржник посилався на те, що оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник касаційної скарги вважає, що апеляційним судом не враховані правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц та у справі № 469/1203/15-ц.
3.3. У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити без змін вказані судові рішення, посилаючись на те, що вони прийняті судами у відповідності до норм матеріального та процесуального права, судами надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи скаржника висновків судів не спростовують.
3.4. 18.01.2021 засобами поштового зв`язку, відповідач надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить визнати причини пропуску строку на його подання поважними та поновити строк. Причини пропуску строку обґрунтовує тим, що про існування ухвали Верховного Суду від 14.12.2020 довідався лише 15.01.2021, що унеможливило вчасно подати відзив на касаційну скаргу.
Наведене клопотання відповідача не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Ухвалою Верховного Суду від 14.12.2020 відкрито касаційне провадження у справі та запропоновано учасникам справи надати відзив до 29.12.2020.
Зазначена ухвала суду касаційної інстанції була направлена відповідачу за адресою наявною у матеріалах справи, але була повернута до суду з причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення.
Доказів та доводів на підтвердження того, що про ухвалу суду касаційної інстанції від 14.12.2020 відповідач довідався 15.01.2021, суду не подано.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.04.2018 зі справи № 800/547/17 (П/9901/87/18) вказала, що погоджується з висновками суду першої інстанції, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення особи «належним».
При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю суду, а тому не може свідчити про неправомірність його дій.
Отже виходячи із вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду обов`язок «повідомити» полягає у тому, щоб інформувати учасника про можливість вчинення відповідної процесуальної дії - подати відзив на касаційну скаргу, а не забезпечити його подання.
Приписами частини третьої статті 119 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого судом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.
Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що законодавець не передбачив обов`язок суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню. При цьому, в кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює докази, що наведені в обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи не поважності причин пропуску строку.
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.04.2008 зі справи "Пономарьов проти України", вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Отже, враховуючи прецедентну практику Європейського суду з прав людини та імперативні приписи процесуального законодавства, можливість поновлення судом касаційної інстанції пропущеного строку не є необмеженою, а вирішення цього питання пов`язується із наявністю поважних причин пропуску строку. При цьому слід зауважити, що для поновлення процесуального строку суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню до суду, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.
Частиною 1 статті 295 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Згідно частини 4 статті 13 цього Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до положень частини 1 статті 118 вказаного Кодексу право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
Отже поза межами вказаного строку право на подачу відзиву відсутнє.
Враховуючи зазначене, оскільки заявником не доведено суду наявність та непереборність обставин, які перешкоджали вчасному зверненню до суду, у суду касаційної інстанції відсутні правові підстави для визнання причин пропуску строку на подання відзиву поважними та поновлення цього строку у зв`язку із чим відзив відповідача залишено судом без розгляду.
4. Мотивувальна частина
4.1. Суди встановили, що постановою Східного апеляційного господарського суду від 10.12.2019 у іншій справі № 922/3272/18 визнано: незаконним та скасовано пункт 47 додатку до рішення Харківської міської ради від 06.07.2016 № 283/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова"(далі - рішення); визнані недійсними договори купівлі-продажу нежитлових будівель від 20.10.2016, від 31.01.2017 (далі - договори), які укладені між Харківською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український зодчій".
4.2. Наполягаючи на задоволенні позову прокурор, спираючись на вказану постанову суду апеляційної інстанції, зазначав, що 62 об`єкти нерухомості, які розташовані по вул. Вовчанський шлях, 13 в с.Зарічне, Вовчанського району, Харківської області були приватизовані шляхом викупу Товариством з обмеженою відповідальністю "Український зодчій" на підставі рішення, договорів, та передані до статутного капіталу відповідача.
Також встановлено, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.
4.3. Відповідно до частин 1 статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
4.4. Ухвалою Верховного Суду від 14.12.2020 було відкрите касаційне провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а саме щодо не врахування правових висновків щодо застосування положень статті 261 ЦК України у подібних правовідносинах.
Таким чином, колегія суддів здійснює касаційний перегляд оскаржуваних судових рішень на предмет правильності застосування судами попередніх інстанції наведеної норми матеріального права.
4.5. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 застосовуючи у подібних правовідносинах положення статті 261 ЦК України зазначено наступне.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, якщо прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
4.6. У даній справі, що переглядається у касаційному порядку, суд апеляційної інстанції зазначив в оскарженій постанові, що прокурор вважається таким, що довідався або міг би довідатись про порушення прав безпосередньо з моменту вибуття спірного майна з комунальної власності, тому посилання прокурора на момент його обізнаності безпосередньо в ході процесуального керівництва кримінальним провадженням №42017220180000002 є помилковим.
Однак аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача і у такому випадку перебіг позовної давності починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила.
При цьому судами обох інстанцій не наведено доказів, які б давали підстави для висновку про те, що прокурор вважається таким, що довідався або міг би довідатись про порушення прав безпосередньо з моменту вибуття спірного майна з комунальної власності.
За вказаних обставин висновки судів про те, що прокурор вважається таким, що довідався або міг би довідатись про порушення прав безпосередньо з моменту вибуття спірного майна з комунальної власності, не ґрунтуються на досліджених ним доказах, а отже є безпідставними.
4.7. Європейський суд з прав людини, досліджуючи питання права на справедливий суд крізь призму повноти судового рішення, зазначив, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), від 27 вересня 2001 року № 49684/99). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.
Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч.1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч.2). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5).
Отже подібні положення щодо обґрунтованого рішення мітяться і у національному законодавстві.
4.8. Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.
4.9. З огляду на викладене, оскільки в оскаржуваних у касаційному порядку судових рішеннях суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у вказаних постановах Верховного Суду, рішення та постанова попередніх судових інстанцій підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.
4.10. Під час нового розгляду справи суду належить дослідити доводи відповідача та заперечення прокурора щодо доводів заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, перевірити доводи відповідача щодо обізнаності прокурора та позивача на певну дату про порушення права або про особу, яка його порушила, дослідити докази, якими підтверджується та обставина, що прокурор та позивач у відповідну дату довідався або міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, дати їм належну правову оцінку та навести їх у своєму судовому рішенні і встановити дату коли прокурор та позивач був обізнаний про порушення права або про особу, яка його порушила.
Керуючись статтями 301, 308, 310, 315, 317 ГПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Харківського обласного прокурора задовольнити частково.
Постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.09.2020 та рішення Господарського суду Харківської області від 17.06.2020 у справі № 922/496/20 скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Г.М. Мачульський

Судді                                                                                                    Ю.Я. Чумак

Є.В. Краснов