ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року 
м. Київ
справа № 440/181/20
адміністративне провадження № К/9901/28905/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 440/181/20
за позовом  ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про стягнення вихідної допомоги та відшкодування за час затримки
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Григорова А.М., суддів Бартош    Н.С., Подобайло З.Г.,

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування
1. У січні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного територіальне управління юстиції у Полтавській області (далі - відповідач, ГТУЮ у Полтавській області), в якому просила:
1.1. стягнути з ГТУЮ у Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 34490 грн 57 коп., не виплачену при звільненні;
1.2. стягнути з ГТУЮ у Полтавській області на користь ОСОБА_1 відшкодування за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
2. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що при звільненні з ГТУЮ у Полтавській області на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України відповідачем у порушення приписів статті 44 Кодексу законів про працю України не виплачено вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку в сумі 34490,57 грн. Як наслідок, у зв`язку з викладеним, стягненню підлягає і відшкодування за час затримки вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ГТУЮ у Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 12545,37 грн. Стягнуто з ГТУЮ у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення у розмірі 32676,56 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
4. Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 Кодексу законів про працю України, зважаючи на те, що пункт 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, на підставі якого позивача було звільнено з займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 Кодексу законів про працю України, а частина 4 статті 40 Кодексу законів про працю України не встановлює особливостей застосування положень статті 44 Кодексу законів про працю України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. З огляду на викладене суд першої інстанції вважає обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 щодо порушення її права на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку та стягнення на її користь вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Однак, розраховується наступним чином: ((13648,22 грн + 11442,52/43 робочих днів за жовтень та листопад 2019 року) * (43 відпрацьованих робочих днів за жовтень та листопад 2019 року/2 місці)) = 12545,37 грн. Відтак вимоги позивача у цій частині підлягають частковому задоволенню.
4.1. З посиланням на статті 116, 117 Кодексу законів про працю України суди попередніх інстанцій зазначили, що оскільки всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України. Враховуючи, що відповідачем допущено затримку виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення у розмірі 32676,56 грн. підлягають задоволенню.
5. Не погодившись з рішенням суду першої інстанцій, ГТУЮ у Полтавській області подало апеляційну скаргу.
6. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року апеляційну скаргу ГТУЮ у Полтавській області задоволено; рішення суду першої інстанції скасовано; прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено у повному обсязі.
7. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що питання виплати вихідної допомоги державному службовцю у зв`язку із звільненням врегульовані Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VII, а саме приписами частини 3 статті 83 та частини 4 статті 87, а тому доводи позивача про поширення на спірні правовідносини статті 44 Кодексу законів про працю України є помилковими. Посилання позивачки на те, що в правовідносинах між нею та відповідачем має місце випадок, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини та ще й про таке застосування трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законодавстві (частина 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII), колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає помилковими. Також, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими вимоги позивачки та відповідно висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на відсутність порушення права позивачки на виплату вихідної допомоги.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
8. 02 листопада 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржниця просить скасувати постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року та залишити в силі рішення Полтавського окружного адміністративного від 17 березня 2020 року.
9. В обґрунтування касаційної скарги скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо застосування положень статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII відносно виплати вихідної допомоги у разі звільнення державного службовця. 
9.1. Скаржник зазначає, що ця справа має фундаментальне значення для формування єдності правозастосовчої практики, оскільки у практиці Другого апеляційного адміністративного суду сформовані два протилежні (відмінні одне від одного) підходи щодо правильності застосування статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII відносно виплати вихідної допомоги у разі звільнення державного службовця, зокрема у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2020 року у справі № 440/2117/20 та у цій справі. Отже, беручи до уваги те, що натепер у практиці Другого апеляційного адміністративного суду сформовані два протилежні (відмінні одне від одного) підходи щодо правильності застосування статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII в межах аналогічних спірних правовідносин, тому подана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
9.2. Скаржник вказує на те, що суд апеляційної інстанції помилково застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, оскільки пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, на підставі якого позивачку було звільнено із займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України, тоді як частина четверта статті 40 цього ж Кодексу не встановлює особливостей застосування положень статті 44 Кодексу законів про працю України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 даного Кодексу. Окремо скаржник наголошує на помилковість посилання суду апеляційної інстанції на частину 4 статті 40 Кодексу законів про працю України як на підставу для висновку про те, що спірні правовідносини регулюються нормами Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII, оскільки норми частини 4 статті 40 Кодексу законів про працю України регулюють процедуру звільнення. 
9.3. Скаржник зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин питання щодо виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати у разі звільнення з державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у випадку ліквідації державного органу не було врегульовано у Законі України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII. Натомість, посилання на пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VI, як на підставу виплати вихідної допомоги, у частині 4 цієї статті на час виникнення спірних правовідносин залишалося незмінним. У свою чергу, відповідно до частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VI дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. 
10. 29 січня 2021 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання, у якому просить здійснити заміну відповідача у справі № 440/181/20 - Головного територіального управління юстиції у Полтавській області його правонаступником - Північно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Суми). 
11. 02 листопада 2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Єресько Л.О., судді Загороднюк А.Г., Соколов В.М.
12. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
13. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 03 лютого 2021 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження у відповідності до вимог пункту 5 частини 1 статті 340 та статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Позиція інших учасників справи 
14. 09 грудня 2020 року від ГТУЮ у Полтавській області надійшов відзив на касаційну скаргу, де відповідач посилається на не обґрунтованість доводів даної касаційної скарги та просить її відхилити, а рішення прийняте судом апеляційної інстанції залишити без змін. Вказує на те, що питання виплати вихідної допомоги державному службовцю у зв`язку із звільненням врегульовані статтею 87 Закону України "Про державну службу", тому норми Кодексу законів про працю України на спірні правовідносини не розповсюджуються та позивачка не має права на отримання вихідної допомоги. 
Установлені судами фактичні обставини справи
15. ОСОБА_1 працювала на посадах державної служби у ГТУЮ у Полтавській області у період з 01 березня 2017 року по 26 грудня 2019 року, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 .
16. 24 жовтня 2019 року позивачці було вручено попередження про вивільнення, копія якого міститься у матеріалах справи.
17. Наказом ГТУЮ у Полтавській області від 23 грудня 2019 року №1785/к «Про звільнення працівників» у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області, на підставі        постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», наказу Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України», пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань Управління державної реєстрації ГТУЮ у Полтавській області 26 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби. Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки згідно наведеного переліку.
18. Згідно листа відповідача від 27 грудня 2019 року № 08-29/8237 ГТУЮ у Полтавській області не виплачено ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Нормативне регулювання 
19. Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
20. Відповідно до частини першої статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
21. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 889-VIII).
22. За приписами статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
23. Відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
24. Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 3 Закону № 889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.
25. Частинами першою - третьою статті 5 Закону № 889-VIIІ встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
26. Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону №889-VIII, відповідно до пункту 4 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
27. Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.
28. Частиною четвертою статті 87 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.
29. Відповідно до пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
30. Згідно з частиною четвертою статті 40 КЗпП Україїни особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
31. Статтею 44 КЗпП України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
32. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
33. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
34. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100). 
Позиція Верховного Суду          
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
35. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
36. Зі змісту ухвали Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року слідує, що провадження у справі відкрито з підстав, визначених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
37. Спірним питанням у цій справі є застосування норм статті 87 Закону № 889-VIII в частині виплати вихідної допомоги державному службовцю у зв`язку з припиненням ним державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (ліквідація державного органу).
38. Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із рішенням суду апеляційної інстанції щодо непоширення на позивачку приписів пункту 1 частини першої статті 40 та статті 44 КЗпП України в частині гарантій на отримання вихідної допомоги при звільненні у зв`язку з ліквідацією органу.
39. Надаючи оцінку оскаржуваному судовому рішенню у межах доводів касаційної інстанції за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
40. У цій справі судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом ГТУЮ у Полтавській області від 23 грудня 2019 року №1785/к «Про звільнення працівників» у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», наказу Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 11 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань Управління державної реєстрації ГТУЮ у Полтавській області 26 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби.
41. Таким чином ГТУЮ у Полтавській області поширено на позивачку приписи пункту 1 статті 40 КЗпП України.
42. З метою визначення змісту реальної волі законодавця, який у частині четвертій статті 87 (щодо виплати вихідної допомоги) не зазначив пункту 1-1 у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин варто дослідити історію внесення змін до цієї статті. Для цього слід взяти до уваги, що до внесення змін Законом № 117-ІХ від 19.09.2019 (тобто до 25.09.2019) підстава звільнення у зв`язку з ліквідацією державного органу була зазначена у пункті 1 частини першої статті 87 і, таким чином, на звільнення з цієї підстави поширювалося положення частини четвертої статті 87 щодо виплати вихідної допомоги. Законом №117-ІХ від 19.09.2019 зазначена підстава звільнення була виокремлена в окремий пункт 1-1, однак у частину четверту статті 87 відповідні зміни не вносилися. Водночас уже Законом № 44-ІХ від 14 січня 2020 року, що набрав чинності 13.02.2020 (тобто через 5 місяців) частина четверта статті 87 була доповнена вказівкою на пункт 1-1.
43. В той же час варто визнати, що у період з 25.09.2019 по 13.02.2020 нормами частини четвертої статті 87 Закону № 889-VIII  не було врегульовано питання виплати вихідної допомоги державним службовцям, державна служба яких припинялася у зв`язку з ліквідацією державного органу на підставі пункту 1-1 частини першої Закону № 889-VIII.
44. Слід зазначити, що часті зміни законодавства перешкоджають належному забезпеченню дотримання принципу верховенства права та правової визначеності. Як вказав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 травня 2018 року № 5-р/2018, "особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб".
45. Конституційний Суд України у рішенні від 16.10.2007 № 8-рп/2007 указав, що "державна служба та служба в органах  місцевого самоврядування є одним з видів трудової діяльності громадян". Тому отримання вихідної допомоги при звільненні слід розглядати не лише як майнове право, але також і як складову трудових прав особи. Для державних службовців, які звільнялися зі служби у зв`язку з ліквідацією державного органу до 25.09.2019, право отримання вихідної допомоги існувало (і продовжує існувати з 13.02.2020). 
46. Виходячи із принципу верховенства Конституції і прямої дії її норм (складових принципу верховенства права; стаття 8 Конституції) до цих правовідносин у спірний період обґрунтованим є застосування загального регулювання трудових відносин, що здійснюється КЗпП України.
47. За таких обставин, Верховний Суд вважає вірним висновки суду першої інстанції, що приймаючи наказ від 23 грудня 2019 року №1785/к "Про звільнення працівників" в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , ГТУЮ у Полтавській області вказало на пункт 1 статті 40 КЗпП України, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП України. 
48. Обґрунтованими є висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП України, зважаючи на те, що пункт 1 статті 40 КЗпП України, на підставі якого позивачку було звільнено з займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП України, а частина 4 статті 40 КЗпП України не встановлює особливостей застосування положень статті 44 КЗпП України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.
49. Подібний висновок вже був висловлений у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 440/630/20 і Суд не знаходить підстав для відступу від нього.
50. Верховний Суд також звертає увагу що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
51. Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
52. У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
53. Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку про наявність у ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку на підставі частини 1 статті 44 КЗпП України. 
54. Рішення суду першої інстанції по своїй суті є правильним. У свою чергу, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 87 Закону № 889-VII, внаслідок чого помилково скасував законне рішення суду першої інстанції.
55. Верховний Суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про заміну відповідача у справі її правонаступником, позаяк скаржницею до цього клопотання не додано доказів, що Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області припинено та виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. При цьому, Верховний Суд роз`яснює, що особа не позбавлена права звернутися до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні, у разі виникнення вказаних обставин на стадії виконання судового рішення.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
56. На підставі вищевикладеного Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції помилково скасовано законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, який повно та правильно встановив обставини справи, вірно застосував норми матеріального права та надав їм системне тлумачення.
57. Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
58. З урахуванням вищенаведеного постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року підлягає скасуванню, а постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року - залишенню в силі.
Висновки щодо розподілу судових витрат 
59. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 440/181/20 скасувати.
3. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року у справі № 440/181/20 залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк   В.М. Соколов