П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/3019/20-а 
Головуючий у 1-й інстанції: Маслоід О.С. 
          Суддя-доповідач:  Драчук Т. О. 

04 березня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Совгири Д. І.  Франовської К.С. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на  рішення   Вінницького окружного адміністративного суду  від  04 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про  визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
01 липня 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
-визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 в не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.03.2019 по 18.05.2020;
-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.03.2019 по 18.05.2020.
Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить, задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Разом з тим, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі надано оцінку матеріалам справи та доводам позивача.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує на те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації трудових відносин, позивач вважає за можливе застосування до спірних правовідносин ст. 116, 117 КЗпП як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
19.10.2020 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому відповідач просить суд  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також, відповідач вказує, що компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм  матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду  - скасувати , виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГ України  від 29.03.2019 №70 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 31.03.2019 прапорщика ОСОБА_1 , начальника котельні стрільбища господарчого взводу роти бойового та матеріального забезпечення, звільненого на підставі пп. “а” п. 2 ч. 5 ст. 26  Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” з військової служби наказом начальника Західного ТУ НГ України від 13.03.2019 року № 20 о/с у запас, у зв`язку із закінченням строку контракту.
Як свідчать матеріали справи, під час звільнення з військової служби позивачу не було проведено нарахування та виплати грошової компенсації за недоотримане речове майно.
Як зазначає позивач, зазначена компенсація за речове майно при звільненні позивачеві перерахована на банківський рахунок 18.05.2020.
Також, 18.05.2020 позивачем направлено запит до військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.03.2019 по 18.05.2020. Однак, відповідь на вказаний запит від відповідача, позивач не отримав.
Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплаті середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся з позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що нормативно-правові акти, які визначають порядок та умови виплати компенсації за не отримане речове майно, не містять норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, а тому необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці.
Системний аналіз наведених норм доводить, що виходячи з природи компенсації за недоотримане речове майно, така виплата є грошовим вираженням еквіваленту певної речі, яка не була отримана особою, яка проходила службу, що, у свою чергу, жодним чином не пов`язано з оплатою праці (не є заробітною платою та її складовими/додатковими елементами) та не є винагородою за виконану роботу.
Суд першої інстанції вказав, що дана компенсація має іншу природу походження та призначення у порівнянні з Главою VII - Оплата праці  КЗпП України, а тому визначена приписами ст. 116-117 КЗпП України відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, до даних правовідносин не застосовується.
Отже, суд зазначив, що відповідач, виплативши 18.05.2020 року компенсацію за неотримане речове майно, повністю виконав завдання даної компенсації, замінивши натуральне вираження речі (речей) грошовим виразом.
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивача щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача в не нарахуванні та не виплаті позивачеві середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.03.2019 року по 18.05.2020 року, а тому відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.03.2019 року по 18.05.2020 року, суд першої інстанції зазначив, що оскільки у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача в не нарахуванні та не виплаті позивачеві середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.03.2019 року по 18.05.2020 року відмовлено, відповідно, позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.03.2019 року по 18.05.2020 року також не підлягає задоволенню.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до  ст. 1 Закону №2011-ХІІ  соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч. 1 ст. 9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого  Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178  (далі - Порядок №178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Із вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого  Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008  після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Наведене вище свідчить, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема, щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що компенсацію за неотримане речове забезпечення виплачено позивачу не в день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини НОМЕР_1 , а 18.05.2020, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку за період з 29.03.2019 по 18.05.2019.
Оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати положення ст.ст.116, 117 КЗпП України.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Частиною 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП відповідальність.
Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз`яснив:" Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як вже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
При цьому, з матеріалів справи встановлено, що при звільненні з військової служби, а саме 06.03.2019, позивачем було подано рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просив виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно (а.с. 52).
Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, що підтверджується рішенням суду, що набрало законної сили, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
При розгляді справи колегією суддів враховано висновки, викладені в постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.
З матеріалів справи встановлено, що наказом начальника командира військової частини НОМЕР_1 НГ України №70 від 29.03.2020  позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 31.03.2019 та направлено для постановки на військовий облік з 01.04.2019.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року витребувано наступні документи:
-довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 , складену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995  року №100, за останні 2 місяці роботи з зазначенням середньоденного розміру грошового забезпечення;
-інформацію про перерахунок ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно з зазначенням дати та суми зарахування.
Також, судом апеляційної інстанції витребувано у сторін інформацію щодо звернення ОСОБА_1 до відповідача з рапортом про нарахування та виплату компенсації за неотримане речове майно.
На виконання вимог суду відповідачем до матеріалів справи долучено довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 , з зазначенням розміру грошового забезпечення за останні 2 місяці роботи, та копію рапорту ОСОБА_1 від 06.03.2019 про надання грошової компенсації за неотримане речове майно.
Також, зі змісту заяви військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України судом встановлено, що компенсацію за неотримане речове майно перераховано на картковий рахунок позивача 18.05.2020 в розмірі 17  219,47 грн.
При цьому, звертаючись з адміністративним позовом, позивач просить зобов`язати військову частині НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.03.2019 по 18.05.2020.
Разом з тим, згідно витягу з наказу військової частини   НОМЕР_1 НГ України від 29.03.2019 №70 позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 31.03.2019. Тобто, останнім робочим днем позивача є саме 31.03.2019.
Враховуючи вказане, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід вираховувати, починаючи з 01 квітня 2019 року (наступного дня після виключення позивача із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) по 17 травня 2020 року включно.
Отже, оскільки виключення позивача зі списків особового складу частини відбулось 31.03.2019, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову шляхом визнання протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1  та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2019 по 17.08.2020. 
Таким чином, військова частина зобов`язана нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Так, згідно довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два календарні місяці перед звільненням - січень - лютий  2019 року грошове забезпечення складає 22 008 грн., середньоденне грошове забезпечення позивача становить 373,01 грн. (22  008 грн./59 календарних дні).
За період з 01 квітня 2019 року по 17 травня 2020 року було 413 календарних дні, а тому, середній заробіток за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби компенсації за неотримане речове майно становить 154  053,13 грн. (373,01 х 413).
Водночас, колегія суддів вважає, що в порівнянні із виплаченою сумою компенсації за неотримане речове майно у розмірі 17  219,47 грн., суму 154  053,13 грн. не можна вважати співрозмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).
Відповідно до пункту 94.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц “для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя”.
Згідно даних, розміщених на офіційному сайті НБУ за адресою https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/ середньозважена облікова ставка за кредитами: з 01.04.2019 по 25.04.2019 – 20%, з 26.04.2019 по 18.07.2019 – 19,5%, з 19.07.2019 по 05.09.2019 =19,0%, з 06.09.2019 по 24.10.2019 -18,5%, з 25.10.2019 по 12.12.2019 - 17,5%, з 13.12.2019 по 30.01.2020- 15,5%, з 31.01.2020 по 12.03.2020 - 13,0%, з 13.03.2020 по 23.04.2020- 12,0%, з 24.04.2020 по 11.06.2020 - 10,0%  
З огляду на обсяг несвоєчасно проведеного розрахунку при звільненні зі служби приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.
Розрахунок:
1) 20,0% річних/365 дні року=0,054% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу за період з 01.04.2019 року по 25.04.2019 (25 дні) в розмірі 17 219,47 грн. х 0,054% х 25 дні = 232,46 грн.

2) 19,5% річних/365 дні року=0,053% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу за період з 26.04.2019 по 18.07.2019  (84 дні) в розмірі 17 219,47 грн. х 0,053% х 84 дні = 766,61 грн.

3) 19,0% річних/365 дні року=0,052% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу за період з 19.07.2019 по 05.09.2019  (49 дні) в розмірі 17 219,47 грн. х 0,052% х 49 дні = 438,75 грн.

4) 18,5 % річних/365 дні року=0,050% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу за період з 06.09.2019 по 24.10.2019 (49 дні) в розмірі 17 219,47 грн. х 0,050% х 49 дні = 421,87 грн.

5) 17,5% річних/365 днів року=0,047% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу за період з 25.10.2019 по 12.12.2019 (49 дні) в розмірі 17 219,47 грн. х 0,047% х 49 дні = 396,56 грн.

6) 15,5% річних/365 дні року=0,042% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу за період з 13.12.2019 по 30.01.2020 (49 дні) в розмірі 17 219,47 грн. х 0,042% х 49 дні = 354,37 грн.

7) 13,0% річних/365 дні року=0,035% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу за період з 31.01.20 по 12.03.2020 (42 дні) в розмірі 17 219,47 грн. х 0,035% х 42 дні = 253,12 грн.

8) 12,0% річних/365 дні року=0,032% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу за період з 13.03.2020 по 23.04.2020 (42 дні) в розмірі 17 219,47 грн. х 0,032% х 42 дні = 231,42 грн.

9) 10,0% річних/365 дні року=0,027% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу за період з 24.04.2020 по 17.05.2020 (24 дні) в розмірі 17 219,47 грн. х 0,027% х 24 дні = 111,58 грн.

Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат становить 3206,74 грн. (232,46+766,61+438,75+421,87+396,56+354,37+253,12+231,42+111,58).

Зважаючи на розмір простроченої заборгованості щодо виплати при звільненні всіх належних сум, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд апеляційної інстанції, з огляду на приведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду та викладені обставини, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у сумі 3206,74 грн.
Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).
Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Оскільки обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Крім того, згідно ч. 2 ст. 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи вказане та характер спірних правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту прав, свобод чи інтересів позивача є визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2019 по 17.05.2020 та стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2019 по 17.05.2020 в сумі 3206,74  грн.
У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на недоведеність обставин, неврахування усіх обставин в справі, що мають значення для її вирішення, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.  
Щодо строку звернення позивача з адміністративним позовом до суду, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1  ст.122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Частиною 5 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Тобто, в даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду  від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20.
З матеріалів справи встановлено, що наказом начальника командира військової частини НОМЕР_1 НГ України №70 від 29.03.2020 позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 31.03.2019 та направлено для постановки на військовий облік з 01.04.2019.
Зі змісту заяви військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 26.10.2020  встановлено, що компенсацію за неотримане речове майно перераховано на картковий рахунок позивача 18.05.2020.
Тобто, аналізуючи вищевикладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції зауважує, що позивач дізнався або повинен був дізнатись про можливе порушення свого права з моменту отримання нарахованих сум, а саме з 18.05.2020.
Проте, до суду з позовом позивач звернувся лише 01.07.2020, про що свідчить відбиток штампу на поштовому конверті та трек-номер на ньому (а.с. 6), тобто поза місячним строком.
Разом з тим, підпунктом 2 пункту 9 Закону України від 30.03.2020 року № 540-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)”, який набрав чинності з 2 квітня 2020 року, у Кодексі адміністративного судочинства України розділ VІ “Прикінцеві положення” доповнено пунктом 3 такого змісту:
“Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)”.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 “Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів” установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2”.
Законом України від 18.06.2020 року № 731-IX “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)”, який набрав чинності з 17 липня 2020 року, пункт 3 розділу VI “Прикінцеві положення” Кодексу адміністративного судочинства України викладено в такій редакції:
“Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином”.
Пунктом 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” цього Закону визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X “Прикінцеві положення” Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII “Прикінцеві положення” Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI “Прикінцеві положення” Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)” № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.
Вищенаведені норми п. 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України від 18.06.2020 року № 731-IX “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)”, продовження процесуальних строків, встановлених пунктом 3 розділу VI “Прикінцеві положення” Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України № 540-IX від 30 березня 2020 року “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)”, закінчилось 6 серпня 2020 року.
Враховуючи вказане, а також те, що позовну заяву подано до суду першої інстанції 01.07.2020,  тобто в межах процесуальних строків, які були продовженні під час дії карантину, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.     
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2019 по 17.05.2020.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2019 по 17.05.2020 в сумі 3206 (три тисячі двісті шість) гривень 74 копійки.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Совгира Д. І.    Франовська К.С.