ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

18 лютого 2021 року                                                                        м.Суми
                                                               Справа №577/4302/20 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/244/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Ткачук С. С. 
за участю секретаря судового засідання – Чуприни В.І.,
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Рідзевської І.О. в приміщенні Конотопського міськрайонного суду  Сумської області, повний текст рішення складено 24 листопада 2020 року, 

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13 лютого 2019 року його знайомий ОСОБА_2 позичив у нього 1500 доларів США, про що за надані ним у позику гроші відповідач власноручно написав розписку, у якій зобов`язався повернути борг – усю суму, а також відсотки за користування коштами – 100 доларів США до 01.09.2019 року. А у випадку неповернення позики до вказаної дати зобов`язався сплачувати відсотки у розмірі 30% за кожен місяць за користування його коштами, починаючи з 01.09.2019 року. Однак, ні у вказаний у розписці строк, ні на даний час ОСОБА_2 не повернув йому боргу та процентів. На неодноразові прохання про повернення боргу він обіцяв, що поверне, але так цього і не зробив, а згодом зовсім перестав відповідати на телефонні дзвінки.
Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за борговою розпискою від 13.02.2019 року у розмірі 240402 грн 50 коп., що складається з основного боргу у розмірі 42675 грн та процентів за користування коштами у розмірі 197727 грн 50 коп.; стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені ним судові витрати за подання позовної заяви в розмірі 2404 грн 10 коп.
Конотопський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 24 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив повністю.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 13 лютого 2019 року в розмірі 240402 гривні 50 копійок.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2404 гривні 10 копійок.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість рішення суду в частині розміру стягнення заборгованості по відсоткам, просить змінити рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 листопада 2020 року по даній справі, відмовити в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по відсоткам.
У доводах апеляційної скарги зазначає, що в порушення положень статті 1048 ЦК України позивач не надав договору позики, суд не перевірив наявність договору позики, який укладений в письмовій формі згідно зі статтею 1047 ЦК України. Повідомляє, що окремо договір позики між позивачем та відповідачем не укладався, умови та розмір процентів у письмовому договорі не визначені. У зв`язку з тим, що відсутній письмовий договір позики, де визначено розмір відсотків, розмір відсотків повинен визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України. Крім того, розмір процентів визначається у відсотковому співвідношенні, а не у грошовому виразі 100 доларів щомісяця як вказано у розписці від 13.02.2019 року.
Також в апеляційній скарзі повідомляє, що 24.11.2020 року він сплатив позивачу 700 доларів США в рахунок погашення боргу та 19.12.202 року ним було сплачено 100 доларів США. 
У відзиві на апеляцій скаргу ОСОБА_1 просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24.11.2020 року. Вважає, що рішення суду у повному обсязі відповідає чинному законодавству, прийняте з дотриманням та у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права. Також вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а вимоги викладені у ній не відповідають чинному законодавству. Зазначає про те, що дійсність розписки та умов, викладеній у ній, зокрема і у частині сплати відсотків відповідач не оспорював у суді першої інстанції. Крім того, відповідач надав суду першої інстанції заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав повністю та почав частково виплачувати суму боргу.
Рішення суду в частині стягнення з відповідача суми позики не оскаржується, отже в цій частині рішення суду апеляційним судом відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.
Сторони повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, але своїм правом на участь в судовому засіданні не скористались. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 13 лютого 2019 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову позику в сумі 1500 доларів США та зобов`язався повернути усю суму до 01.09.2019 року. Також зобов`язався сплачувати щомісячно відсотки у сумі 100 доларів США. У випадку неповернення позики до вказаної дати зобов`язався сплачувати відсотки у розмірі 30% за кожен місяць від суми позики починаючи з 01.09.2019 року. Факт укладення договору позики та її умови підтверджуються власноручно складеною та підписаною ОСОБА_2 розпискою на а. с. 5.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником певної грошової суми або речей. Відповідач як позичальник за договором позики прострочив виконання грошового зобов`язання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, встановлені договором, а тому порушене право позивача підлягає захисту.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-IV в редакції, чинній на день та час виникнення спірних правовідносин (далі – ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 464/3790/16-ц від 16 січня 2019 року.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що факт укладення договору позики та її умови підтверджуються власноручно складеною та підписаною ОСОБА_2 розпискою. Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав договору позики, є необґрунтованими, оскільки суперечать матеріалам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. 
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Як вже зазначалося, відповідно до умов укладеного сторонами договору позики, проценти за користування позикою встановлені в розмірі 100 доларів США щомісячно, у випадку прострочення виконання зобов`язання з повернення позики до 01.09.2019 року, позичальник зобов`язаний сплачувати відсотки у розмірі 30 % за кожен місяць від суми позики. 
Отже, розмір процентів, як за користування позикою, так і у випадку прострочення виконання зобов`язання, передбачені умовами укладеного сторонами договору позики, а тому доводи апеляційної скарги про те, що розмір відсотків повинен визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України, є безпідставними. Визначення процентів у грошовому виразі 100 доларів США щомісячно також не суперечить нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Крім того, ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
З матеріалів справи також вбачається, що відповідач позов визнав в повному обсязі, про що надав суду першої інстанції письмову заяву (а. с. 15).
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 
Враховуючи визнання відповідачем позову, а також наявність законних підстав, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Таким чином, суд першої інстанції належно оцінив надані сторонами докази та ухвалив рішення на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 листопада 2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 19 лютого 2021 року.

Головуючий:                                                 Т.А. Левченко

Судді:                                                                 В.І. Криворотенко

                                                                        С.С. Ткачук